naval

krigföring

fan ta torpederna, full fart framåt!

Ta tag i taffeln, sjöman! Du är på väg att fördjupa dig i en värld av brutala sjöslag, toppmoderna krigsfartyg och lysande befälhavare. Förbered dig på att gå ombord på en grekisk trireme och drabba samman med en persisk invasionsflotta som är fast besluten att utplåna demokratin och förslava västvärlden. Om segern är din väntar ytterligare sammandrabbningar från Lepanto och Trafalgar till Midway och sänkningen av Yamato, det kejserliga Japans mest formidabla slagskepp. På dina resor över haven möter du en amiral från 1500-talet som fortfarande hyllas som en hjälte i Korea och står på däck bredvid den ambitiösa befälhavaren som motarbetade Napoleon. Sedan går du ombord på framtidens fartyg och lär dig hur sjökrigföring förändras tack vare den senaste tekniken.

Future PLC Quay House, The Ambury, Bath, BA1 1UA
Redaktör
Redaktör Charles Ginger
Formgivare Steve Dacombe
Chef för konst och design Greg Whitaker
Redaktionell chef Jon White
Verkställande direktör Grainne McKenna
Redaktionell avdelning för krigshistoria
Chefredaktör Tim Williamson
Senior formgivare Curtis Fermor-Dunman
Senior Art Editor Duncan Crook
Omslagsbilder
Nicholas Forder, Alamy, Getty Images
Fotografier
Alamy, Getty Images
Alla upphovsrätter och varumärken erkänns och respekteras
Annonsering
Mediapaket finns tillgängliga på begäran
Kommersiell direktör Clare Dove
Internationell chef
Chef för Print Licensing Rachel Shaw
licensing@futurenet.com
www.futurecontenthub.com
Cirkulation
Chef för Newstrade Tim Mathers
Produktionschef
Produktionschef Mark Constance
Projektledare för produktion Matthew Eglinton
Produktionschef för reklam Joanne Crosby
Controller för digitala utgåvor Jason Hudson
Produktionsledare Keely Miller, Nola Cokely, Vivienne Calvert, Fran Twentyman
Tryckt i Storbritannien
Distribueras avMarketforce - www.marketforce.co.uk För förfrågningar, vänligen maila: mfcommunications@futurenet.com
Krigshistoria: Sjökrigföring Fjärde upplagan (HWB6481)© 2025 Future Publishing Limited
Vi har åtagit oss att endast använda tidningspapper som härrör från ansvarsfullt skötta, certifierade skogsbruk och klorfri tillverkning. Papperet i denna boktidning har anskaffats och producerats från hållbart förvaltade skogar som uppfyller strikta miljömässiga och socioekonomiska standarder.
Allt innehåll © 2025 Future Publishing Limited eller publicerat under licens. Alla rättigheter förbehållna. Ingen del av denna tidning får användas, lagras, överföras eller reproduceras på något sätt utan föregående skriftligt tillstånd från utgivaren. Future Publishing Limited (företagsnummer 2008885) är registrerat i England och Wales. Registrerat kontor: Quay House, The Ambury, Bath BA1 1UA. All information i denna publikation är endast avsedd som information och är, såvitt vi känner till, korrekt vid tidpunkten för tryckning. Future kan inte ta något ansvar för fel eller felaktigheter i sådan information. Du rekommenderas att kontakta tillverkare och återförsäljare direkt när det gäller priset på de produkter/tjänster som nämns i denna publikation. Appar och webbplatser som nämns i denna publikation är inte under vår kontroll. Vi ansvarar inte för deras innehåll eller andra ändringar eller uppdateringar av dem. Den här tidningen är helt oberoende och inte på något sätt knuten till de företag som nämns i den.

Future plc är ett publikt bolag noterat på London Stock Exchange (symbol: FUTR)
www.futureplc.com

Verkställande direktör Jon Steinberg
Icke arbetande ordförande Richard Huntingford
Ekonomi- och finansdirektör Sharjeel Suleman

Telefon +44 (0)1225 442 244

En del av den

boktidningsserie

innehåll

åror och fred
10 Slaget vid Salamis
18 Inuti en grekisk trireme
20Att föra krig på vågorna
24 Romerskt örlogsfartyg
26 Slaget vid Ecnomus
30 Slaget vid Actium
seglens tidsålder
34 Hayreddin Barbarossa
40 Mary Rose
42Slaget vid Gravelines
48 Slaget vid Lepanto
52 Krigsman
54 Amiral Yi Sun-sin
58 Nelson och slaget vidSlaget vid Trafalgar
krig på vågorna
70 Kapprustning före första världskriget
72 Marin teknik
74 HMS Dreadnought
76 Huvud mot huvud
78 Slaget vid Jylland
80 När slagskeppen styrdevågorna
82Ubåtsjägare
90 Midway
98 Slaget vid Leytebukten
102 Yamato: Japansdödsdömda flaggskepp
MORGONDAGENS TITANER
110 Moderna örlogsfartyg
116 Superubåtar
122 Nästa generations slagskepp
126 Spänningarna i Sydkinesiska Kinesiska havet

10

26

52

42

34

74

72

116

58

90

åror och fred

Klättra ombord på historiens äldsta krigsfartyg och se hur krig utkämpades på öppet hav av de största forntida civilisationerna

10 Slaget vid Salamismed sin frihet och begynnande demokrati på spel hade de grekiska stadsstaterna inget annat val än att förena sig mot hotet från Persien
18 Inuti en grekisk triremeutforska de banbrytande fartyg som räddade Grekland från förslavning
20Att föra krig på vågornata reda på hur flottorna i det gamla Egypten, Persien, Kartago och Rom fungerade
24 Romerskt örlogsfartygI sin kamp mot Kartago tvingades Rom att kopiera fienden för att säkra segern
26 Slaget vid Ecnomusefter åtta år av blodigt krig drabbade Roms och Karthagos flottor samman i vattnen utanför ön Sicilien
30Slaget vid Actiuminget mindre än den romerska republikens öde stod på spel när Octavians skepp ställdes mot Marcus Antonius och Kleopatra utanför Greklands kust. Segern skulle göra en man odödlig

30

Storartad Strider

Salamis

Trots att grekerna var i stort numerärt underläge lyckades de besegra sina persiska fiender till sjöss

ord  Murray Dahm

Inder sommaren 480 f.Kr. invaderade den persiske kungen Xerxes I det grekiska fastlandet med en massiv armé som enligt rykten uppgick till 5 miljoner man ombord på 1 200 krigsfartyg. Idag är det ingen som tror på dessa siffror, men invasionen var den största som Grekland någonsin hade upplevt. Syftet var att straffa två grekiska städer, Aten och Eretria, för att de 15 år tidigare hade deltagit i ett uppror bland persiska vasallstater i Jonien. De resurser som användes avslöjar dock att Xerxes egentliga avsikt var att erövra Grekland och lägga till det till sina västra provinser. Denna strävan skulle nå sin höjdpunkt i slaget vid Salamis.
När perserna avancerade över Hellespont och ner genom Grekland nådde de Thermopylae-passet till lands och Artemisium till sjöss. Där planerade grekerna att fördröja den persiska framryckningen. Fram till dess hade de grekiska staterna (t.ex. Makedonien) inte haft något annat val än att underkasta sig den persiska dominansen och ansluta sig till sin nya herre eller förintas. De stater som samarbetade med perserna kallades för "meder" (mederna var synonymt med perserna eftersom de båda kom från samma hemland). En tidigare plan att möta och fördröja den persiska framryckningen längre norrut, vid Tempe, måste överges, vilket avslöjar grekernas stora problem - enighet.
En allians av stadsstater
Grekland var vid den här tiden en mycket lös samling stadsstater som styrdes på olika sätt och med olika språk och intressen. Städerna ägnade större delen av sin tid åt att kriga med varandra om landområden och religiösa tvister. De två största stadsstaterna, Aten och Sparta, var atypiska i förhållande till de flesta andra städer: de flesta var mindre och såg till Sparta och Aten (i nämnd ordning) för ledarskap. Sparta, med sitt centrum på Peloponnesos, hade ett unikt dubbelmonarkiskt styrelseskick och var främst inriktat på att upprätthålla ett militärt system för att kontrollera sina landområden. Detta sköttes via ett statligt slaverisystem kallat helotry, vilket gjorde det möjligt för de spartanska medborgarna (Spartiates) att koncentrera sig på militär träning.

Denna målning från 1868 visar ögonblick från slaget: Xerxes hoppar ner från sin tron och Artemisia skjuter pilar mot grekerna

Motsatta
krafter

De grekiska
stadsstaterna

LedareThemistokles
triremes378

v s

persien

LedareXerxes I
triremes1,207

Källa: Wiki Wiki / CC / PD - Konst

© Getty

Xerxes blev kung efter att hans far, Darius I, dött 486 fvt

Sparta var därför den naturliga militära ledaren i Grekland. Tyvärr var deras problem mestadels lokala (heloterna var upp till 20 gånger fler än spartanerna), och det krävdes mycket övertalning för att få spartanerna att våga sig utanför Peloponnesos. Aten, däremot, kontrollerade ett stort landområde i Attika och hade ett ungt politiskt system, demokrati, som var knappt 30 år gammalt. Aten var en grogrund för kapitalism och nya idéer inom drama och filosofi. Aten var självsäkert och framställde sig som Spartas jämlike. Aten hade besegrat det första försöket att straffa sin inblandning i det joniska upproret tio år tidigare i slaget vid Marathon, där Aten nästan på egen hand besegrade en (mycket mindre) persisk armé. Aten visste förmodligen att andra försök skulle följa och utvecklade en flotta med triremer på 480-talet f.Kr. Den man som var mest ansvarig för detta var den populistiske atenske statsmannen Themistokles, och han skulle få en viktig roll att spela vid Salamis.
Thermopyle var aldrig tänkt att bli en avgörande strid, även om de 300 spartanernas nederlag (hela staden skickades) har gått till historien som en sådan. Det fanns också 700 thespier och 400 thebaner på plats, men deras uppoffringar har nästan helt ignorerats. De andra städernas soldater hade redan dragit sig tillbaka, och en häftig debatt följde för att hålla ihop alliansen. Spartanerna, liksom de andra staterna på Peloponnesos, var för att dra sig tillbaka till sin halvö, bygga en mur över Korinths näs och försvara sitt hemland. Samtidigt som Thermopyle hade den grekiska triremesflottan samlats vid Artemisium. Grekerna hade 271 triremer enligt historikern Herodotos (vår bästa källa för perserkrigen). Denna flotta dominerades av de 127 skeppen från Aten. Mot sig hade de kanske 800 persiska skepp. Grekerna var massivt underlägsna i antal, men de hade fördelar. Perserna hade redan förlorat en tredjedel av sin flotta på grund av stormar och på grund av att de inte kände till vädermönstren i västra Egeiska havet. Vid Artemisium skickade perserna 200 skepp för att runda ön Euboea och skära av den grekiska reträtten, men även dessa gick förlorade.
När ställningen vid Thermopylae hade övermannats drog sig den grekiska flottan tillbaka från Artemisium. Eftersom majoriteten av flottan kom från Aten begärde atenarna att de nu skulle samlas i Salamis sund, en ö utanför Attikas kust, nära Aten. Flottan, liksom skepp från andra stater, kom till Salamis. Vissa städer bidrog med en enda trirem, men det var ändå en stor resurs. Aten bidrog med 180 triremer; den näst närmaste (Korinth) bidrog med 40, vilket visar på Atens makt och rikedom. Enhet var den viktigaste frågan. Ett sätt att säkerställa detta var att Aten lät den spartanske amiralen Eurybiades ta över befälet, trots att Sparta bara bidrog med 16 skepp. Perserna var grekerna hack i häl och Themistokles visste att han inte skulle behöva hålla ihop flottan särskilt länge innan en avgörande strid kunde utkämpas. Salamis position och taktiken i slaget bör tillskrivas Themistokles genialitet.
Hjälp från gudarna
En aspekt av det grekiska livet var att gudarna behövde rådfrågas före nästan varje handling. Det viktigaste oraklet för att rådfråga gudarnas vilja fanns i Apollontemplet i Delfi; grekiska städer sökte ständigt råd från oraklet (som vanligtvis tolkades som dunkla dikter med ofta tvetydiga betydelser). Oraklet i Delfi hade gett atenarna rådet att "endast träväggen ska inte falla". Många i Aten trodde att det handlade om träväggen som omgav Akropolis, men Themistokles tolkade oraklet annorlunda och menade att skroven på Atens flotta var de träväggar som man skulle lita på. Dessutom lyckades Themistokles övertyga majoriteten av atenarna att följa honom. Aten evakuerades nu (till Troezen och öarna Aegina och Salamis), och grekerna förberedde sig för att försvara positionen i Salamis sund (en plats som också gåtfullt föreslagits av oraklet). Herodotos berättelse ifrågasätts av Themistokles dekret, en inskription som upptäcktes 1960 i Troezen och som tyder på att planen att evakuera Aten och försvara Artemisium och Salamis fanns på plats långt innan invasionen ens ägde rum.
Aten brinner
De i Aten som trodde att trämuren som omgav Akropolis skulle bli deras räddning fick snart erfara sitt misstag. Den persiska armén ryckte fram mot staden och brände ner den till grunden. Den jätteorm som prästerna i Aten sagt skulle resa sig och försvara dem dök inte upp. Den atenska befolkningen på Salamis och Aegina kunde bara se på när röken från deras brinnande hem steg upp i himlen. Detta måste ha stärkt beslutsamheten hos många i den grekiska flottan, men andra ville fly - enigheten var fortfarande ett problem. Herodotos berättar att man beslöt att dra sig tillbaka från Salamis och försvara Korinths näs. Themistokles argumenterade

Källa: Wiki / CC / PD / William Rainey

Xerxes bror Ariabignes död under striden

"Aten var en grogrund för kapitalism och nya idéer inom drama och filosofi. Hon var självsäker och förde fram sig själv som Spartas jämlike"

Themistokles, en atensk statsman med långsiktig vision och övertalningsförmåga

slaget vid salamis

Xerxes bevakar slaget vid Salamis från berget Aegaleos

© Alamy

eurybiades var starkt emot ett sådant beslut och lyckades övertyga Eurybiades om att strida vid Salamis.
Den persiska flottan var betydligt större än de grekiska stadsstaternas, trots förlusterna i stormar och vid Artemisium. Hon hade börjat med 1.207 triremer (Herodotos nämner, men räknar inte, mindre farkoster som pentekonter - "50-öriga" skepp). Trots förlusterna på resan till Salamis berättar Herodotos att dessa ersattes med förstärkningar. Antalet 1.207 verkar otroligt för oss (bara 240.000 roddare) men Xerxes hade ofattbara resurser eftersom hans imperium sträckte sig från Indien till Turkiet och från Egypten till Armenien. Ändå uppskattar moderna rekonstruktioner Xerxes flotta till mellan 400 och 900 skepp. Det exakta antalet män per fartyg varierade förmodligen, men vi har bra statistik för atenska triremer, med 14 hopliter och fyra bågskyttar per fartyg. Vi har använt dessa siffror för att extrapolera besättningarna på båda sidor, men vi vet till exempel att ett skepp från Samothrake var bemannat med spjutkastare snarare än bågskyttar. Om siffrorna ens är någorlunda korrekta hade perserna en massiv flotta. Men den stora skalan skapade också problem, nämligen att flottan krävde ett stort utrymme för att kunna fungera ordentligt. Dessutom opererade de persiska besättningarna och deras befälhavare i okända farvatten många mil hemifrån.
Slakt vid Salamis
För att lägga till de hinder som angriparna stod inför gav geografin runt Salamis den mindre grekiska flottan en fördel eftersom den ledde in fartygen i ett smalt vattendrag. Om grekerna kunde locka in perserna skulle deras överlägsna numerär därför omintetgöras. Dessutom skulle perserna kunna slå sönder varandras åror i sina försök att manövrera. Men om perserna samtidigt skickade en flotta till andra sidan ön skulle de kunna fånga den grekiska flottan. En alternativ historia är att Themistokles faktiskt berättade för fienden att de kunde fånga den grekiska flottan på plats genom att skicka en slav till perserna. På så sätt såg han till att grekerna blev fångade och därför var tvungna att slåss (det resultat han ville ha).
I gryningen intog den grekiska flottan position i Salamis sund. Herodotos berättar för oss

Kaos utspelar sig när fiendens flottor anfaller

01Xerxes investerarXerxes invaderar Grekland i spetsen för en massiv armé och flotta. Han korsar Hellespont i aprilil 480 fvt och tar sig mot det grekiska fastlandet och når Thermopyle i början av september. Där försöker grekerna fördröja honom, vid Thermopylae till lands och Artemisium till sjöss.

02Framryckningen fortsätter
Efter nederlaget vid Thermopylae drar sig grekerna tillbaka från Artemisium. Den persiska flottan har lidit förluster i stormar (kanske så många som 600 fartyg). Dessa ersätts av förstärkningar.

03Sista striden vid Salamis
Den grekiska flottan drar sig tillbaka till Salamis utanför Attikas kust. Där får de sällskap av andra grekiska fartyg. En häftig debatt om huruvida de ska försvara Salamis eller dra sig tillbaka ytterligare och försvara Korinths näs uppstår. Perserna, som har gjort en avstickare till Thermopylae för att se de synliga tecknen på grekernas nederlag där, fortsätter mot Aten både till lands och till sjöss. Atens befolkning evakueras till stor del.

September 480 f.v.t

Hur de till antalet kraftigt underlägsna grekerna besegrade sina persiska fiender till sjöss

6

7

04Aten brinner
Xerxes tar kontroll över Aten och besegrar de få som tagit ställning på Akropolis. Han bränner ner staden. Han vänder nu sin uppmärksamhet mot att besegra den grekiska flottan.

8

9

05Ingen utväg
Medan diskussionen fortsätter bland grekerna om vad som är bäst att göra, övertalar Themistokles Eurybiades att ta ställning vid Salamis. För att säkerställa detta skickar Themistokles ett meddelande till perserna om att de ska hindra den grekiska flottan från att fly vid Salamis norra ände. Perserna skickar en skvadron och grekerna får veta att det inte finns någon utväg. De måste kämpa sig ut här.

06Stridens gryningden grekiska flottan intar sina positioner i gryningen. Den persiska flottan gör likadant. De atenska skeppen är till vänster om grekerna, de spartanskledda skeppen till höger. Mot dem står den feniciska kontingenten av den persiska flottan mot de atenska skeppen, medan joniernas kontingent står mot den spartanska eskadern.

1

2

10Flykten är fullbordad
Xerxes blir rasande när han ser sin flotta förstöras framför sig. Han avrättar de kaptener som lyckas ta sig till honom för att be om ursäkt. Den persiska flottan är i spillror och försöker fly till Phalerum. De flesta skeppen fångas upp av färska fartyg från Aegina. Några persiska skepp rammar sina kamrater i ett försök att övertyga grekerna om att de har bytt sida.

09Att hålla sig till planen
Den grekiska flottan, som följer en förutbestämd plan, uppträder i samförstånd och börjar vända den persiska flottan. Delar av den persiska flottan försöker fly, men trasslar in sig med sina egna fartyg bakom sig. Detta gör dem till lätta byten för sina förföljare. Greker som faller i vattnet simmar till ön Salamis. Medlemmar av den persiska flottan, av vilka de flesta inte kan simma, drunknar eller dödas i vattnet.

5

4

3

07Det är en fälla!
Den grekiska flottan roddar ut och den persiska flottan försöker genast anfalla dem. Den grekiska flottan börjar då backa och lurar in det stora antalet persiska fartyg längre in i sundets trånga vatten. Där kommer den massiva persiska flottan inte att kunna manövrera.

08Låt rammningen börja
Ett atenskt fartyg (eller ett från Aegina) är det första att ramma ett fiendefartyg. Andra fartyg från båda sidor går nu in för att ramma varandra. Bågskyttarna och javlinmännen på triremernas däck låter missiler regna ner över fiendefartygen. När ett skepp har rammats går hoplitmarinsoldaterna från det ena skeppet ombord på det rammade skeppet och en strid utbryter mellan infanteristerna från varje skepp.

som den persiska flottan omedelbart satte på dem. Kanske var perserna redan i position för att attackera de (omringade) grekerna. De grekiska fartygen avbröt sin framryckning och började backa vatten. Detta var troligen en medveten taktik för att locka perserna längre in i sundets trånga vatten. Ett av de atenska skeppen, under befäl av Ameinias från Pallene (ett av Attikas tio demes, eller distrikt), rammade sedan ett persiskt skepp och den egentliga striden började.
Herodotos redogörelse är förvirrad och han lyfter fram olika ögonblick i händelseförloppet (och återger även olika synvinklar). Moderna kommentatorer har föredragit att dela upp slaget i tydliga faser där skvadroner från varje flotta fattade beslut och agerade en bloc. Några av Herodotos detaljer tyder på att förvirring kan vara ett bättre sätt att tänka på hur slaget utspelade sig, även om det gör det svårt att se en klar bild.
Män från ön Aegina hävdade att de var de första som körde in i fienden. Moderna rekonstruktioner ser tre skvadroner - atenska, allierade och spartanskledda - men detaljerna måste hämtas från Herodotos. Han berättar att atenarna mötte fenicierna som var stationerade på den persiska vänstra flygeln, närmast Eleusis. Spartanerna (troligen med skepp från resten av Peloponnesos, alltså från stater som Korinth och Epidauros) mötte de joniska skeppen på persernas högra flygel (närmast Pireus). Dessa detaljer är förvirrande - Eleusis ligger norr om Salamis och skulle därför vara den persiska högra flygeln; Pireus i söder skulle göra den till den persiska vänstra. Kanske beskrev Herodotos positionerna ur ett grekiskt perspektiv (så att atenarna på den grekiska vänstra sidan mötte fenicierna och på den grekiska högra sidan mötte jonierna).
En annan fördel som den grekiska flottan hade jämfört med perserna var en sammanhängande plan. Det är möjligt att ett ensamt skepp rammade fienden när alla andra backade undan enligt en förutbestämd plan, men grekerna agerade i det stora hela i samförstånd. På den persiska sidan verkar varje kontingent ha agerat på egen hand. Joniska skepp kan ha hållit tillbaka eftersom Themistokles hade skickat ett meddelande till dem och uppmuntrat dem att hoppa av. På så sätt var varje enskild persisk kontingent ingen match för de grekiska skeppen i bekanta vatten och där deras mindre antal vändes till en fördel. De persiska befälhavarna kan också ha agerat förhastat för att försöka få sin kungs godkännande.
Kungens ögon
Xerxes själv befann sig inte ombord på något skepp utan hade istället en tron uppställd på fastlandet och satt med utsikt över slaget, kanske på Heraklionberget eller Aegaleosberget. Hans befälhavare i flottan nedanför var fast beslutna att kämpa modigare under hans ögon (och därmed förtjäna hans beröm och kanske belöning eller befordran). Herodotos nämner två män som blev befordrade på detta sätt, Theomestor och Phylacus, men den mest kända var Artemisia, den kvinnliga befälhavaren från Halikarnassos. Hon förde befäl över fem skepp, men för att undvika att ett atenskt skepp jagade henne under striden rammade hon ett annat persiskt skepp. Förföljelsen upphörde (i tron att de var greker eller hade bytt sida) men Xerxes, som såg hennes agerande, kommenterade att "mina män har förvandlats till kvinnor och mina kvinnor till män". Denna anekdot kompliceras ytterligare av det faktum att atenarna hade utfäst en belöning för tillfångatagandet av Artemisia - en kvinnlig befälhavare var något som de uppenbarligen inte kunde tolerera.
Många perser och persiska skepp gick förlorade - Herodotos berättar att många i den persiska flottan inte kunde simma, till skillnad från grekerna som simmade till ön Salamis. De största förlusterna inträffade när de första persiska skeppen som gick i strid försökte vända och retirera. De fastnade i de bakomvarande skeppen och båda skeppen blev värdelösa. Xerxes blev apoplektisk av raseri när han såg sin flotta förstöras framför sina ögon. Han sägs ha halshuggit kaptener på plats som kom till honom för att försöka förklara varför slaget inte hade gått som förväntat. Resterna av den persiska flottan tog sig till Phalerum, jagade av aeginetiska skepp, men de var för få och Xerxes invasion gick i stöpet. Utan en flotta kunde han inte förse sin armé med rätt materiel och hans väg hem till Persien hotades av den segerrika grekiska flottan. Han flydde snart tillbaka till Persien och lämnade en armé under Mardonius som besegrades vid Plataea året därpå.

Grekerna firar sin seger över perserna vid Salamis, 480 fvt

"Han sägs ha halshuggit kaptener på plats som kom till honom för att försöka förklara varför slaget inte hade gått som förväntat"

roddarna

Roddarna bestod inte av slavar utan av fria män och inhyrda utlänningar.roddarna var indelade i tre grupper.thranitai befann sig högst upp i skeppet - en position som var relativt bekväm i jämförelse med förhållandena nedanför.det krävdes dock extra styrka och smidighet av dessa män. Mellangruppen, som kallades zygitai, rodde direkt under thranitai men i en något annorlunda vinkel, medan den lägsta gruppen roddare, thalamitai, satt i en dyster miljö längst ner i skeppet.hettan här var intensiv. Roddarna var särskilt sårbara när fienden anföll dem, och om de blev tillfångatagna skulle fienden stycka deras tummar eller hugga av deras händer.om de blev instängda under däck under en fientlig strid riskerade de dessutom att drunkna.

© Deror Avi, 2010

Akrostolio
För att komplettera fören utformades aktern med en svans så att fartyget liknade ett mytologiskt havsmonster.

Stor mast
Masten användes för framdrivning, men den sänktes under perioder av fientlig verksamhet.

Rorsmannens position
Rorgängaren placerades i aktern för att kunna styra och föra befäl över fartyget.

Kaptenens säte
Sätet var utformat i fartygets bakre del för att vara till fördel för befälhavaren.

Bågskyttar och spjutmän
Marinsoldater placerades längs varje sida av fartyget för att skydda fartyget under strid.

Inuti en trireme

Triremen var ett långt och smalt fartyg som var mycket olämpligt för boende.som militärfartyg var det inte konstruerat för långa resor och det fanns inte plats för stora förråd av mat eller vatten. Fartyget var konstruerat så att skrovets höjd endast var två meter över vattenytan, djupgåendet var litet och kölen var platt, vilket gjorde att besättningen kunde bära fartyget till land varje natt.

Roder
Roddarna var placerade på tre nivåer på fartyget.längst upp satt 62 thranitai, i mitten 54 zygitai och längst ner 54 thalamitai.

© Alex Pang

Förvaring
Det fanns inte mycket utrymme för att förvara stora mängder mat eller vatten och därför hölls långa resor till ett minimum.

INSIDE A GREEK Trireme

grekiska örlogsfartyg

Triremes - de ultimata stridsmaskinerna

Fanvändes första gången i 8th cårhundradet f.KrEvar triremen en toppmodern militär maskin.de snabba och smidiga triremerna var konstruerade för att kunna utöva maximal kraft under militära strider.både grekerna och fenicierna använde dessa fartyg för militära ändamål och handel - dess namn kommer från dess förmåga att rymma tre nivåer av roddare, som var placerade på båda sidor av fartyget.triremer spelade en viktig roll i den persiska Wars, och blev en viktig symbol för den atenska militära förmågan.vid 5:e cårhundradet f.KrE kom dessa fartyg att dominera vattnen runt östra Medelhavet.
Construktion av a trireme började med skrovet. Senare lade byggarna till träribbor för att förstärka fartyget.Tdessa förstärktes med rep som fästes i kölen och spändes tätt över trävirket.fartygen byggdes av mjuka träslag - tall och gran - medan lärkträ användes för fartygets inre, och kölen var tillverkad av ek.Tbesättningen bestod av 200 man, inklusive roddare, en marinkår (bestående av bågskyttar och spjutmän) och en däcksbesättning som stod under rorsmannens befäl.på grund av sin konstruktion var triremen avsedd för korta och snabba operationer.på natten skulle fartygen dra sig in i hamnen, där besättningen hämtade färskvatten och lagrade det inför nästa etapp av resan.
Primär framdrivning kom från roddarna, med en man per åra.fartyget var konstruerat med två master, men styrningen sköttes i själva verket av två stora paddlar som var placerade i aktern.triremen tros ha kunnat segla i sex till åtta knop, men hur långt den kunde segla berodde helt på vädret och hur många man som fanns på plats.under gynnsamma förhållanden trodde man att roddarna kunde driva fartyget 50 eller 60 sjömil under en sjutimmarsperiod.

rep
Repen var gjorda av hampa eller papyrus och skyddades mot fukt genom att målas med flera lager tjära.

utkik
Prõreus var placerad på fördäck som utkiksplats

stridstaktik

Atenarnas militära operationer var beroende av närstridstaktik, nämligen att ramma och borda fientliga fartyg.en triremes ram var byggd i fartygets främre del och bildade ett stort metallhorn. När fartyget anföll kom den in från aktern och försökte spräcka skrovet på fiendefartyget.ett litet antal marinsoldater placerades på fartygets däck.de försvarade eller anföll och försökte ta sig ombord på fiendefartyget beväpnade med sköldar, spjut och bågskytteutrustning.en eskader av triremer använde sig av ett brett spektrum av stridstaktiker. Bland annat en manöver som syftade till att överflygla och omringa fienden innan man anföll fartygets bakre del.

Bågen
Bågen var dekorerad med ett öga som var avsett att driva bort onda andar.

Rammen
Rammen var tillverkad av koppar eller brons och var avsedd att spräcka fiendens kärl.

En ram som visas upp på Israels nationella sjöfartsmuseum

© Hanay, 2010

Varför fick fartyg kvinnonamn?

Det finns många teorier och inga klara svar.triremerna har, med få undantag, fått namn efter kvinnliga gudar eller mytologiska figurer. Grekerna döpte sina skepp efter havsnymfer som Thetis eller Charis eller efter kvinnor med legendariskt mod, som Danae eller Prokne. Under antiken seglade fartyget också under en kvinnlig galjonsfigur som skulle vägleda eller skydda fartyget - innan fartyget lämnade hamnen gjordes böner och offer till en gudinna som ansågs skydda resan.den manliga besättningen kan ha förknippat sitt skepp med den kvinnliga formen - båten, som var ett manligt fartyg, hade tydliga kvinnliga principer.

Kapsejsade besättningsmän ber om hjälp från sina allierade

Att föra krig på vågorna

De tidigaste flottorna uppstod för att utöva makt över vatten, skydda sina hemländer från angrepp till havs och bekämpa sjöröveri

Anda tiders stater behövde kunna genomföra attacker över vatten, försvara sina kustlinjer från attacker och bekämpa pirater. Den ökande sjöhandeln bidrog ytterligare till utbyggnaden av flottstyrkor för att skydda dessa lukrativa handelsförbindelser.
Wörlogsfartygsbyggandet var ett dyrt och resurskrävande företag som krävde enorma mängder lämpligt virke och många skickliga hantverkare för att montera ihop fartygen. Den vanligaste typen av krigsfartyg i den antika världen, särskilt i Medelhavet, var krigsgaleasen. Det var en elegant segelfarkost som vanligen drevs av ett stort antal roddare när den var ute i strid. Det var utan tvekan den mest avancerade teknik som producerades under antiken.
Bå grund av att krigsskeppen hade stora besättningar i förhållande till sin storlek kunde de inte transportera särskilt mycket mat, dricksvatten eller andra förnödenheter. Deras räckvidd var därmed mycket begränsad. Om de berövades sina landbaser skulle de antika flottorna förtvina och dö mycket snabbt.
Ten vanliga taktiken för krigsgaleaser var att ramma och borda. Vid ramning slår en krigsgaleas fören in i skrovet på ett fiendefartyg för att försöka genomborra och lamslå det. Vid en bordning skulle galären lägga sig vid sidan av motståndarens fartyg och skicka sina soldater - sina "marinsoldater" - över till det andra fartyget för att slåss om besittningen.
Tegyptens, Persiens, Kartagos och Roms flottor har alla en framträdande plats i dessa mäktiga imperiers historia. Även om omständigheterna som tvingade dessa stater att utveckla sina flottor kan ha skiljt sig åt i detalj, berodde de i grund och botten på att det var nödvändigt för dem att slåss på vågorna.

ord  Marc DeSantis

Att göra krig mot vågorna

Forntida Egypten

Bör att bygga krigsfartyg hade de gamla egyptierna stora problem på grund av bristen på lämpligt inhemskt trä. Timmer, som ceder och cypress, måste importeras från andra länder redan under Gamla riket. Senare, under Nya riket, tvingade behovet av att skydda timmerimporten den store krigarfarao Thutmosis III att strida i Fenicien, en region som producerade högkvalitativt skeppsbyggnadsvirke. Största källan till förekomsten av fornegyptiska stridsfartyg är relieferna från Medinet Habu, som visar Ramses III:s flotta i kamp mot "havsfolken" i slaget vid deltat 1175 f.Kr.
In början av 1100-talet f.Kr. hade en massmigration av nordbor, som egyptierna kallade "havsfolken", tagit över stora delar av östra Medelhavsområdet och hade för avsikt att invadera Egypten. Det bördiga Nildeltat var en inbjudande plats för dem att bosätta sig på. Ramesses III förberedde sitt kungarike för krig. Faraon berättar att han "lät förbereda flodmynningen som en stark mur med krigsfartyg, transporter och handelsfartyg; de var helt och hållet bemannade från för till akter med modiga stridsmän och deras vapen".
Tet typiska egyptiska krigsfartyget hade en enda mast och styrdes med en stor, aktermonterad åra. Framdrivningen sköttes av såväl segel som roddare. Under strid är det troligt att seglet var inrullat och att fartyget helt förlitade sig på sina roddare. Två stridsborgar för marinkårssoldater var placerade i fören och aktern. Anär egyptierna närmade sig sköt de många pilar mot havsfolken, och dessa gjorde stor skada på inkräktarna.
Wär de kom längs sidan kastade egyptierna ut gripklor och skickade över marinsoldater för att fånga in fiendefartyg. På relieferna från Medinet Habu avbildas havsfolkens skepp som kapsejsade. Några av dem kan ha dragits överbord av egyptierna med hjälp av gripklor. Egyptiska krigsfartyg avbildas också med lejonhuvudförsedda förlängningar vid fören. Dessa kan ha varit baggar. I så fall kan de ha använts för att slå omkull sjöfolkets fartyg. Tslaget vid deltat var en stor egyptisk seger. Ramses III hävdade att inkräktarna "släpades, vältes och lades ner på stranden, dödades och blev till högar från aktern till fören på deras galärer".

Karthago

Slaget vid Tunis, även känt som slaget vid floden Bagradas, mellan den romerska republiken och Kartago ägde rum våren 255 f.Kr

Thden stora nordafrikanska staden Kartagos flotta var en formidabel stridskraft. De puniska sjömännen - romarna kallade kartagerna, som ursprungligen kom från Fenicien, för "puniker" - var skickliga i manöverkrigföring, där en galär styrdes genom vridningar och vändningar till en position varifrån den kunde ramma motståndarens fartyg. När det var gjort skulle galeasen "backa vatten", ta sig bort från det drabbade fiendefartyget och ge sig ut på jakt efter ett annat mål.
A stark flotta var viktig för Kartago eftersom man behövde skydda sitt omfattande utomeuropeiska handelsimperium. Förutom själva moderstaden fanns kartagiska städer och handelsstationer utspridda över Nordafrika, Sicilien, Spanien och Sardinien. Ckarthagos skeppsbyggnadsteknik var inriktad på högvolymproduktion. Resterna av en kartagisk galär som upptäcktes nära Marsala på Sicilien 1971 visar markeringar som satts på plats på förskuret timmer för att påskynda byggandet av krigsfartyg.
Den karthagiska flottans viktigaste krigsgaleas var quinquereme, en större släkting till trireme. Samtidigt som kartagerna hade ett stort försprång i nautiska frågor gick det sällan bra för dem i strid med de relativt oerfarna romarna när de två folken möttes i det första puniska kriget. Romarna vann ensidiga segrar i de tidiga flottmötena vid Mylae 260 f.Kr. och i det kolossala slaget vid Cape Ecnomus 256 f.Kr. Nyckeln till romarnas framgångar var ombordstigningsbron Corvus. Denna anordning gjorde det möjligt för romarna att använda sina legionärer mycket effektivt i bordningsaktioner. Karthagernas taktiska färdigheter i fartygshantering spelade liten roll när de romerska marinsoldaterna hade gått över till sina galärer.
Tkartagerna vann en anmärkningsvärd seger vid Drepana år 249 f.Kr. En romersk flotta med dåligt befäl hade överraskat kartagerna, som fortfarande låg i hamn, i gryningen. Den karthagiske amiralen Adherbal väckte snabbt sina sjömän, fick dem ombord på sina skepp och ut på havet. När alla de romerska skeppen hade nått Drepana var kartagerna redo för strid och lyckades pressa romarna mot strandlinjen - resultatet blev en förkrossande seger för kartagerna. Noaktat denna framgång vann romarna det första puniska kriget genom en marin seger vid Aegatesöarna 241 f.Kr. I de två efterföljande krigen med Rom skulle den kartagiska flottan inte spela någon större roll för utfallet.

Persien

Adet forna Persien förlitade sig i hög grad på att underlydande folk skulle förse den gigantiska kejserliga armén med trupper. Ungefär samma sak gällde för flottan, där de stora kungarna i den achaemenidiska dynastin hämtade fartyg och besättningar från flera regioner med starka sjöfartstraditioner. Den "persiska" flottan var således en multinationell styrka.
Ten kejserliga persiska invasionsflottan som seglade mot Grekland 480 fvt var en stark representant för denna mångfald. Xerxes I, den store kungen av Persien, försökte avsluta det som hans far Darius I hade påbörjat 490 f.Kr. genom att genomföra ett andra anfall mot det grekiska fastlandet. Det finns uppgifter om att denna flotta bestod av exakt 1.207 örlogsfartyg.
Ten största kontingenten på 300 krigsfartyg kom från fenicierna, som ansågs vara de bästa sjöfararna. Därefter kom 200 från egyptierna. Cyprioterna skickade 150 krigsfartyg, medan ytterligare hundratals kom från Kilikien, Lykien, Pamfylien, Karien och till och med från grekerna i Asien, som också var undersåtar till den persiske monarken.
Ten persiska flottans arbetshäst, liksom den grekiska motståndarens, var den trirema krigsgaleasen. En trireme hade tre nivåer av roddare, en över eller under den andra, och hade en full besättning på cirka 200 man. På de persiska skeppen fanns ett 30-tal marinsoldater, som huvudsakligen hämtades från perserna, mederna och sakaserna.
Phoeniciskbyggda triremer tenderade att vara lättare än grekernas, och deras besättningar var skickligare på taktisk manövrering för att kunna utföra en förödande rammningsattack. Ett fiendefartyg skulle därigenom lamslås. Efter anfallet skulle det antingen driva hjälplöst omkring eller kanske bordas av persiska marinkårssoldater.
Ten persiska flottan skulle utkämpa ett par dramatiska slag år 480 fvt. Slaget vid Artemisium var ett taktiskt oavgjort slag. Där skulle perserna få ett starkt rykte om sig att vara tuffa eftersom de lyckades kapa inte mindre än fem grekiska galärer.
Ai det efterföljande slaget vid Salamis kastade den persiska flottan bort sina fördelar i form av antal och skicklig fartygshantering när den kom in i Salamis sund, där det fanns få möjligheter att manövrera. Resultatet blev en häpnadsväckande grekisk seger.
Ironiskt nog var några av de hårdast kämpande sjömännen på den persiska sidan vid Salamis själva greker. De kom från Jonien på Anatoliens västkust, som var en del av det persiska imperiet, vilket ytterligare belyser den persiska flottans multinationella karaktär.
Iår 334 fvt invaderade Alexander den store, kung av Makedonien, det persiska imperiet. Alexander demobiliserade snart sin flotta, eftersom han ansåg att den var för kostsam och att han kunde besegra den persiska flottan genom att erövra alla dess kustbaser i östra Medelhavet.
Ten persiska flottan, under Memnon av Rhodos, försökte skapa oreda i Alexanders bakre led genom att inta städer och öar i Egeiska havet. Alexander blev så pass oroad att han samlade ihop en del flottstyrkor för att möta perserna. Huruvida denna persiska marina strategi skulle ha burit mycket frukt är okänt. De flesta persiska militära ansträngningar riktades snart mot att bygga upp en ny armé för att bekämpa de makedonska inkräktarna på land. Dessutom dog dess överbefälhavare Memnon vid den här tiden, och inget bestående kom ut av sjökampanjen. Evslutligen erövrade Alexander östra Medelhavskusten. Därmed besegrade han den persiska flottan från land, som han alltid hade tänkt sig.

"En trireme hade tre nivåer av roddare, en över eller under nästa"

Rom

Roromarnas sjömakt var relativt begränsad före det första puniska kriget mot Karthago. När Rom och Kartago drabbade samman om Sicilien upptäckte romarna att de visserligen var väl lämpade för ett krig på land, men att de inte kunde mäta sig med Kartagos mäktiga och begåvade flotta till sjöss. Romarna kunde få en siciliansk kuststad att underkasta sig, men dess lojalitet gick ofta förlorad när en punisk flotta anlände till havs.
Tromarna bestämde sig för att de måste ta upp kampen med fienden till sjöss. År 260 f.Kr. kopierade de en erövrad kartagisk quinquereme-krigsgaleas och satte upp en stor flotta på bara 60 dagar. Romarna hade knapp erfarenhet av sjöfart och var taktiskt okunniga. Dessutom var deras skepp långsamma och otympliga. Punikerna skulle fortsätta att ha övertaget i sjöstrid.
Tromarnas lösning var den s.k. corvus-bryggan. Corvus var en lång, spikförsedd landgång som monterades i fören på Roms quinqueremes. Den kunde vridas i en båge och släppas på ett närliggande fiendefartyg. När den spetsiga corvus väl var på plats hindrade den den karthagiska galären från att komma undan medan romerska marinsoldater strömmade över. Romarna hade stora framgångar med corvus och vann segrar i slaget vid Mylae 260 fvt och vid Ecnomus 256 fvt.
Noaktat detta skulle kriget dra ut på tiden tills romarna segrade i ett sista sjöslag vid Aegatesöarna 241 fvt. Trots den taktiska fördelen med corvus försvann den på ett mystiskt sätt ur historieskrivningen efter Ecnomus. Det har spekulerats i att corvus gjorde de romerska skeppen topptunga och därmed benägna att kapsejsa i hårt väder, vilket ledde till att de togs bort.
Det var under kejsartiden som Rom blev herre över hela Medelhavskusten. Stora flottstrider hörde till ovanligheterna. Även om de stora krigsgaleaserna inte försvann helt och hållet övergick romarna till att bygga mindre, snabbare fartyg som var bättre lämpade för patrullering mot pirater. Arbetshästen för flottorna i det tidiga imperiet var den lätta och snabba farkost som kallades liburna.
Det var ur liburna som dromon utvecklades under senimperiet, också det ett snabbt skepp med en eller två åror. Dromon var stöttepelaren i de senromerska kejsarflottorna.

Slaget vid Cape Ecnomus år 256 f.Kr., ett av historiens största sjöslag, var en enorm seger för romarna över kartagerna

CorvusDe romerska quinqueremes var sårbara för de kartagiska skeppens rammningsförmåga och hastighet, särskilt som deras besättningar var mindre erfarna. För att lösa detta skapade romarna corvus, en bro med en järnspik som kunde sänkas ned och låsas fast på ett fiendeskepp, så att deras infanteri kunde ta sig över och anfalla. Även om det var en lyckad lösning gjorde corvusens vikt skeppen instabila och de övergavs så småningom.

romerskt krigsfartyg

Romerska republiken
3:e århundradet f.Kr

Tet första puniska kriget var det första av tre krig som utkämpades mellan den romerska republiken och det kartagiska riket. Det bröt ut år 264 f.Kr. när Karthago ingrep i en tvist mellan städerna Messina och Syrakusa på ön Sicilien, en karthagisk provins. Rom engagerade sig för Messinas räkning medan Karthago stödde Syrakusa, vilket utlöste ett bittert krig om kontrollen över Sicilien som varade i över 20 år.
Wedan Karthago hade en mäktig flotta som dominerade vågorna var det första gången som Rom tvingades bygga en. Den grekiske historikern Polybius berättade att romarna inte visste hur man byggde krigsfartyg och att de därför tog hjälp av ett kartagiskt skepp - en quinquereme - som hade spolats i land. På bara några veckor byggde de en flotta på 100 quinqueremes (samt 20 triremes) baserat på detta skepp.
Tromarna vann slutligen sin första sjöseger i slaget vid Mylae år 260 f.Kr. där de lyckades förstöra eller erövra 44 kartagiska skepp.
Även om andra fartyg användes blev quinquereme det viktigaste krigsfartyget som romarna använde under de puniska krigen. Fartygen utvecklades med tiden och Rom gick till slut segrande ur puniska kriget, som kulminerade i förstörelsen av Kartago 146 f.Kr.
Tquinquereme hjälpte romarna att vinna herraväldet över Medelhavet och spelade en viktig roll i deras sjöstrider under århundraden. Dessa skepp ersattes dock till slut av mindre skepp efter slaget vid Actium år 31 f.Kr., ett sjöslag som ägde rum i slutet av den romerska republiken. Vi har valt att titta på ett exempel på en tidig version av quinquereme, även om det är värt att notera att vissa detaljer i skeppet fortfarande är oklara.

Utsmyckning av skeppetI takt med att quinqueremes blev mer utvecklade lade romarna till fler dekorativa element. Skeppens för kunde ha formen av ett heligt djur eller en gud, och akter- och stävstolparna dekorerades med galjonsfigurer.

Väpnade styrkorFartygets storlek gjorde att det kunde bära en stor marin infanteristyrka, med mellan 40 och 120 marinsoldater ombord samtidigt. I takt med att quinquereme utvecklades tillkom även artillerivapen som katapulter och ballistaer samt bågskyttetorn.

Apotropaiskt ögaPå quinquereme-skeppens för var ett apotropaiskt öga målat, ett gudomligt element som ansågs skydda mot avund, olycka och onda andar. Romarna trodde också att ögat skulle hjälpa till att hålla skeppen på rätt kurs.

Rostrummetrostrum var placerat längst fram på fartyget och skulle ha använts för att ramma fientliga fartyg, antingen genom att bryta skrovet eller årorna. Det kunde placeras antingen på vattenlinjen eller under vattnet, och eftersom quinquereme var ett tungt fartyg hade det potential att sänka ett fientligt fartyg vid kollisionen.

Triremes

Storseglet tyvärr är detaljerna kring quinqueremes fortfarande oklara, även om de definitivt hade minst ett eller till och med två segel. Det är troligt att storseglet så småningom dekorerades med SPQR-emblemet som antogs under den sena republiken, omkring 1:a århundradet f.Kr.

Starka och stadigaDe romerska quinqueremes var större än de som byggdes av kartagerna - enligt den grekiske historikern Polybius var de 45 meter långa och 5 meter breda. Även om detta gjorde quinqueremes svårare att manövrera gjorde det dem också mer stabila, särskilt i dåliga väderförhållanden.

Belägringsfartygom belägringsutrustning behövdes kunde två quinquereme-fartyg sammanfogas så att belägringstorn och stora katapulter kunde transporteras till målet. Detta gjordes under belägringen av Syrakusa år 213 f.Kr. som ägde rum under det andra puniska kriget.

Besättningens arrangemang quinqueremes fick sitt namn eftersom de drevs av roddare som var placerade i grupper om fem. Man tror att det fanns tre rader med åror, cirka 90 på varje sida, med par av män på de två översta raderna och en man på den nedersta.

Trångt om utrymmefartyget var konstruerat för att kunna ha upp till 300 roddare ombord samtidigt. Detta innebar att det ofta fanns lite eller inget utrymme för att bära med sig mat eller ens den mängd vatten som roddarna behövde - upp till tre liter om dagen per man. Besättningen hade sannolikt ätit en kost bestående av hårda kex, som inte förstördes så lätt.

Utländska legosoldaterKartagiska medborgare tjänstgjorde inte i sin stads armé annat än som officerare. Huvuddelen av Karthagos soldater var utländska legosoldater som rekryterades från hela Medelhavsområdet. Vanligtvis var dessa män mycket dugliga och visade sig lojala - så länge de fick betalt.

Legionärer ombordDet republikanska Rom saknade specialiserade marinkårssoldater, så de soldater som stred till sjöss hämtades från legionerna. Vanligtvis fanns det 40 sådana legionärer ombord, men när strid väntade kunde antalet svälla till 120.

Piraternas taktikFörutom att föredra bordningsaktioner föredrog romarna att ramma från för till akter eftersom det ställde mindre krav på roddarna, som inte var lika skickliga och erfarna som deras puniska fiender. När ett romerskt skepp väl hade rammat ett kartagiskt fartyg och tappat sin corvus släppte det inte taget förrän fiendefartyget hade erövrats.

Brygga för ombordstigningDenna 11 meter långa landgång kunde höjas och sänkas med hjälp av ett rep som var fäst i fronten via en trissa i toppen av stången. På vardera sidan fanns ett knähögt räcke. Corvus var tillräckligt bred för att två män skulle kunna korsa den samtidigt.

Slaget om Ecnomus

Arbetshäst till örlogsfartygBåde den romerska och den kartagiska flottan använde sig av quinqueremes, en stor krigsgaleas som mätte cirka 44 meter i längd. Fartygen var mycket lika varandra eftersom Rom hade gjort om sin design från ett erövrat kartagiskt exemplar. Varje galär hade 300 roddare ombord, och männen satt på tre nivåer på vardera sidan.

Cape Ecnomus, Sicilien 256 FÖRE VÅR TIDERÄKNING

In 275 fvt var den romerska republiken herre över det italienska fastlandet. Men på andra sidan Messinasundet låg Sicilien, en bördig ö som var starkt befolkad av grekerna. Där fanns också ett stort antal kartager. Romarna var skickliga på handel och hade ett stort handelsimperium i västra Medelhavsområdet, men när de tittade ut över sundet såg de det överhängande hotet från kartagerna, eller punerna.
Medan dess hade mamertinerna, en grupp italienska legosoldater, tagit makten i den sicilianska den sicilianska staden Messana (dagens Messina) på 280-talet. De råkade snart i onåd hos kung Hiero av Syrakusa, som krossade dem i en strid 264 fvt. De vädjade till Rom och Karthago om hjälp och Karthago agerade först och installerade en liten garnison i citadellet. Rom, som fruktade att Sicilien skulle bli basen för framtida kartagiska attacker mot Italien, skickade också en armé till ön. Kartagerna kastades snabbt ut.
Idetta första puniska krig ställde sig Hiero på romarnas sida, som snabbt erövrade många sicilianska städer. Till sjöss var det en helt annan sak. Den kartagiska flottan var större och bättre än Roms och den dök ofta upp till havs för att skrämma sicilianska städer till en allians med dem.
Tet fanns inget Rom kunde göra för att stoppa detta - tills de insåg att de behövde sin egen kraftfulla flotta. Med en erövrad kartagisk quinquereme som förebild byggde de flitiga romarna 100 exemplar, tillsammans med 20 mindre triremer, på bara 60 dagar år 260 f.Kr.
Tromarna visste att de fortfarande inte kunde mäta sig med karthagerna i rodd. För att förbättra sina odds installerade de en 11 meter lång landgång, en s.k. corvus, i fören på varje skepp. Under landgången fanns en stor, nedåtriktad spik som borrade sig in i däcket på fiendens galärer. När fartyget väl var fast, rusade legionärerna över och erövrade det, vilket förvandlade ett sjöslag till ett landslag. Eftersom de visste att de var bättre i närstrid, fyllde de sina skepp med 120 legionärer vardera för att ha ett övertag.
Islaget vid Mylae, det första stora sjöslaget som romarna någonsin utkämpade, krossade de en kartagisk flotta som hade utmanat dem med sin nya konstruktion. Från och med då fortsatte Rom att vinna, men landkriget drog ut på tiden. För att bryta dödläget bestämde sig romarna för att angripa själva Kartago och byggde en flotta på 330 fartyg 256 f.Kr.
Tkartagerna svarade med att förbereda 350 fartyg. De gensköt romarna utanför Cape Ecnomus på Siciliens sydkust. Varje quinquereme hade cirka 300 roddare ombord. Totalt hade den romerska flottan 138.600 roddare och legionärer och kartagerna 150.000 på sina galärer. Sett till antalet inblandade kan Ecnomus vara det största sjöslag som världen någonsin har skådat.
Ten romerska flottan besegrade Karthagos och en invasionsarmé landsteg i Afrika, men romarna sumpade sin chans, så konflikten skulle pågå i ytterligare 16 år tills den sista karthagiska flottan var förstörd.
Från och med då styrde Rom över vågorna. Men deras triumf skulle inte garantera varaktig fred. Många i Karthago var djupt förbittrade över de hårda romerska fredsvillkoren. Med tiden skulle deras missnöje visa sig i den vågade invasionen av Italien av Karthagos mest berömda son, Hannibal Barca, som skulle krossa flera av Roms arméer under det andra puniska kriget.

"Sett till antalet inblandade kan Ecnomus vara det största sjöslag som världen någonsin har skådat"

Romarriket

Trupper 138,600
Fartyg 330

01InvasionsflottaRomarna närmar sig från öster, på väg västerut. Den romerska första skvadronen, under konsul Lucius Manlius Vulso, bildar höger sida av den romerska pilspetsen. Den romerska andra skvadronen, ledd av medkonsuln Marcus Atilius Regulus, är till vänster. Bakom dem ligger tredje skvadronen med kavalleriets transporter. Längst bak står den fjärde skvadronen, även kallad Triarii.

LedareRomerska co-konsuler

Befälet över den romerska flottan vid Ecnomus delades mellan de två årligen valda medkonsulerna från 256 f.Kr. Marcus Atilius Regulus (bilden) och Lucius Manlius Vulso.
StyrkorVulso var en modig och slug befälhavare.
SvaghetMarcus Atilius Regulus var inte särskilt klok.

Romerska marinkåren

nyckelenhet

Roms marinsoldater kom direkt från legionerna och var anställda ombord på fartyg i stort antal.
Styrkor Tuff, aggressiv och dödlig på nära håll.
SvaghetDe var främst tränade för krigföring på land.

Corvus

VIKTIGT VAPEN

Den krokförsedda ombordstigningsbron visade sig vara en enastående framgång och gjorde det möjligt för de oerfarna romarna att övervinna kartagernas överlägsna sjömanskap.
StyrkorSpelade på romarnas preferens för närstrid.
SvaghetFungerar bara om fiendens mål är inom räckhåll.

02Den karthagiska stridslinjen
Den karthagiska flottan, som står under Hamilcars befäl, närmar sig från väster med kurs österut. Den karthagiska högerflygeln, som består av ungefär en fjärdedel av de puniska skeppen, står under Hannos direkta befäl och är placerad något framför och i vinkel mot resten av flottan.

03Fejkad flykt
Hamilcar, i mitten av den karthagiska linjen, påbörjar en fejkad flykt för att försöka locka bort de ledande romerska fartygen i första och andra eskadern. Romarna kastar sig framåt och följer efter de retirerande puniska fartygen. När romarna har gjort det beordrar Hamilcar sina skepp att vända om och gå till motattack.

slaget vid eknomus

07Romersk seger
Slaget är en klar seger för romarna som sänker 30 kartagiska galärer medan de förlorar 24. De kapar också 64 fientliga örlogsfartyg, medan inga av deras egna tas.

Karthaginerna

Trupper 150,000
Fartyg 350

04Hanno slår till
När de romerska första och andra skvadronerna jagar Hamilcars skepp uppstår en stor lucka mellan dem och de tredje och fjärde skvadronerna som följer efter. Hannos högra flygel tar tillfället i akt och rusar genom luckan och anfaller Triarii i den fjärde skvadronen. Samtidigt anfaller kartagernas vänsterflygel den romerska tredje eskadern och dess hästtransporter.

06Fångad vid stranden
Den romerska tredje skvadronen är fångad mot den sicilianska kusten av kartagernas vänstra flygel. Endast rädslan för bordningsbryggorna räddar dem från att omedelbart bli överväldigade, eftersom kartagerna är ovilliga att komma inom räckhåll och fastnar snabbt vid dem. Denna fördröjning ger de romerska skeppen under Vulso och Regulus tid att komma till undsättning. Karthagerna har ingenstans att ta vägen och inte mindre än 50 puniska fartyg tas till fånga här.

05Hamilcar flyr Detrots att Hamilcars knep är framgångsrikt är hans skepp ingen match för romarna och deras bordningsbryggor. De sönderslagna kartagerna i mitten flyr från platsen. Vulso sopar upp de erövrade galärerna medan Regulus vänder om och går för att hjälpa de hårt pressade tredje och fjärde skvadronerna. Hannos skvadron sitter fast mellan den romerska fjärde skvadronen och Regulus anstormande skepp och väljer också att fly genom att ro ut till havs.

LedareHamilcar

Hamilcars plan att locka bort den romerska flottan från de bakre divisionerna var bra, även om den till slut misslyckades.
StyrkorDjärv och listig med ett starkt grepp om taktik.
SvaghetVar oförberedd på Roms nya corvus-landgång.

Karthagiska legosoldater

Det rika Kartago förlitade sig på inhyrda soldater för att utkämpa sina strider. Dessa män hämtades främst från Afrika, Spanien och Gallien.
Styrkor Professionella och begåvade soldater.
SvagheterDe var inte lika motiverade som romarna.

Karthagisk Quinquereme

Den karthagiska krigsgaleasen var en elegant och välkonstruerad farkost, liknande den som romarna använde men av bättre kvalitet.
StyrkorSnabb och smidig. De kartagiska roddarna var bättre än sina romerska motsvarigheter.
SvaghetHade problem med att försvara sig mot romerska bordningsattacker.

slaget vid Actium

Octavianus och Agrippa tar sig an de ökända Antonius och Cleopatra nära Epirus i Grekland, 2 september 31 f.Kr

Ffter en kamp om makten över Rom möttes de tidigare triumvirerna Octavianus och Marcus Antonius (den senare baserad i klientkungadömet Egypten) i en strid till havs nära staden Actium, utanför Epirus kust. Antonius hade fördelen av erfarenhet, större och tyngre fartyg och större manskap, men Agrippa, Octavians general, hade de romerska soldaternas lojalitet under sitt befäl. Den romerska republikens öde låg i vågskålen.

01Antonius förbereder sig vid ActiumAntonius krigsfartyg väntar i hamnen. Han har beordrat fulla segel på sina skepp, vilket är märkligt eftersom segel är till för att kryssa, inte för att strida, där roddare används. Hans 250 ton tunga quinqueremes är tyngda med järnplåt och bronsspikar för stampning, med åtta och tio åror.

02Octavianus och Agrippas flottaOctavianus 250 skepp är små, men han har fördelen av snabbhet och manövrerbarhet med sina välutbildade och disciplinerade besättningar, särskilt vid starkare tidvatten nära hamnen. Antonius överlägsna skepp är underbemannade med oerfarna "mulåsnedrivare, bönder och pojkar".

Alla fartyg som Antonius lämnade efter sig blev antingen kapade eller sänkta

Efterverkningarna av actium

Som slag var Actium egentligen inte så spektakulärt: fullt av tomgångskörning, tjuvstarter och förseningar. Om Antonius hade tagit chansen flera månader tidigare och mött Octavianus och Agrippas trupper i ett landslag hade han lätt gått segrande ur striden. Historikern Plutarchos, som var mer intresserad av Octavianus moraliska överlägsenhet än av taktik, vapen och stridsplaner, försäkrar oss att Antonius var för betagen av Kleopatra för att lyckas och att han arrogant ville möta Octavianus till sjöss. Konsekvenserna av Actium är mer imponerande: de var och är bokstavligen stoff för Hollywood, eftersom Kleopatra därefter slöt ett avtal med Octavianus där hon förrådde Antonius och manövrerade honom till att ta livet av sig. Hon lurade sedan Octavianus på hans triumfpris i form av en besegrad drottning att visa upp i Rom genom sitt eget dramatiska självmord. Med Antonius besegrad och Egypten annekterat (efter slaget vid Alexandria 30 f.Kr., där alla Antonius skepp seglade ut för att möta Octavians och helt enkelt anslöt sig till hans sida), blev Actium en viktig milstolpe i den romerska historien, vilket innebar Octavians seger över den sista av sina stora rivaler, vilket gjorde slut på ett århundrade av inbördeskrig och tog kontroll över den romerska republiken. Det sätt på vilket Rom skulle styras förändrades för alltid.

03Stridslinjerna är utstakadeOctavians skeppslinje är vänd mot fiendens, med Agrippa på vänster sida och Octavianus på höger sida. Han planerar att omringa Antonius skepp och strida på nära håll med svärd och sköldar. Antonius drar sina skepp tätt intill varandra i hopp om att locka Octavianus närmare och driva hans skepp mot stranden.

04Antony höjer moralenAntonius samlar sina trupper när hans 500 skepp möter den romerska flottan: de kan förlita sig på sin vikt även om de saknar manskap för att nå stampfart. Octavianus fruktar en direkt konfrontation med dessa kolosser, eftersom en sammanstötning lätt skulle kunna skära av stävarna på hans lättare skepp. Kleopatras flotta stödjer Antonius bakåt.

05God morgon, God morgon Timmar av väntanFlottorna ligger stilla fram till middagstid, då tidvattnet gör att vingarna på linorna sakta driver och skapar luckor i varje linje. Tack vare en avhoppare känner Octavianus till Antonius strategier; hans skepp håller sig utom räckhåll, medan han beordrar sin högra flygel att ro baklänges för att locka Antonius in på djupare vatten.

06Fartygen engagerar sigNär flottorna kommer inom räckhåll för varandra seglar Octavianus skepp snabbt in för att avfyra salvor av pilar mot fienden och sedan ro iväg med så stor fart som möjligt. Antonius skepp har grapplingkrokar av järn som kan kastas ut och användas för att dra ihop båtarna.

07MissilbeskjutningKorgsköldar skyddar Antonius män från spjut och påkar, så romarna avfyrar brinnande missiler mot hans skepp. Han svarar med att beordra sina katapulter att skjuta mot romarna från högt upp i trätornen på skeppen.

08Kleopatra ändrar planenI stridens hetta kryssar Kleopatras skepp plötsligt framåt och är på väg mot de romerska linjerna. Hon ger snart signal till reträtt, vilket Antonius inte ser. I förvirringen tror Antonius att egyptierna får panik på grund av nederlaget och han överger sin flotta för att ansluta sig till henne.

09Antonius flotta kämpar oförtrutet vidareOvetande om att deras general har gett sig av fortsätter Antonius styrkor striden, avfyrar missiler och drabbar samman med svärd när fienden bordar deras fartyg. Vissa båtar sätts i brand medan andra ger upp och kastar sina vapen överbord när de försöker sätta segel för att fly.

"Vissa båtar sätts i brand medan andra ger upp och kastar sina vapen överbord när de försöker sätta segel för att fly"

10de ledarlösa kapitulerarUnder flera timmar kämpar Antonius flotta tappert mot Octavianus, men de kapitulerar efter att en plötslig storm slår mot fartygen. 300 skepp erövras eller sänks och 5.000 man går förlorade. De återstående generalerna kapitulerar på kvällen när de inser att Antonius verkligen har övergivit dem.

seglens tidsålder

Flottkrigföringens höjdpunkt gav upphov till avancerade fartyg, historiskt viktiga strider och de bästa amiralerna som någonsin satt segel

34 Hayreddin Barbarossahängiven den osmanska saken skulle en man resa sig från slaveri till att bli Medelhavets gissel
40 Mary Rosekom ombord på kung Henrik VIII:s berömda flaggskepp, ett fartyg som tjänade England i över tre decennier
42Slaget vid Gravelinesden spanska armadan skingrades av engelska eldskepp utanför Belgiens kust och hade inget annat val än att kämpa sig ut
48 Slaget vid LepantoFördjupa dig i slaget som stoppade den ottomanska expansionen
52 Krigets manutforska det mäktiga krigsfartyg som skulle komma att dominera haven under tre århundraden
54Amiral Yi Sun-sinkorea stod inför till synes oöverstigliga odds och förberedde sig på att gå under i kampen mot Japan. Då trädde en hjälte med övermänsklig talang och mod fram för att försvara sitt folk
58Nelson och slaget vid Trafalgarmöt den briljante befälhavaren bakom Storbritanniens största militära triumf någonsin, en rungande seger som skulle skona landet från invasion och hindra Napoleons ambitioner

40

48

"i flera veckor hade nelson dragit ut på tiden, tålmodigt väntat, gått igenom taktiken och planerat varje åtgärd... nu var det äntligen dags"

Hayreddin

Barbarossa

Detta havsrovdjur steg från kaparkapten till storamiral och blev en mästare på galärkrigföring

ord  William E. Welsh

Sen oktoberdag 1535 steg glädjetjut upp från hamnen i Mahon på Balearerna när galärerna från en mäktig eskader under spansk flagg gled in i hamnens turkosa vatten. Kyrkklockorna ringde in ett hjärtligt välkomnande och en portugisisk karavell som låg för ankar avfyrade en salut för att välkomna den triumferande eskadern.
Fyra månader tidigare hade den spanske kungen Karl I lett en stor armada till Tunis. I ett månadslångt slag drev han ut den turkiske storamiralen Hayreddin Barbarossa från hamnen. Den beryktade Barbarossa ryktades vara död. Invånarna på Balearerna hade lidit svårt som offer för den rödskäggige korsarens härjningar under de föregående åren och de firade hans död med glädje.
Plötsligt började de anländande galärerna avfyra sina bogkanoner mot karavellen. Chocken avtecknade sig i ansiktena på de kristna på kajen och ombord på karavellen.
Svärmar av turkiska trupper kom fram från sina gömställen bakom galärernas skansar. De klättrade upp längs sidorna på den portugisiska karavellen och trängdes på kajen. Vid det laget hade invånarna i Mahon förstått att de spanska flaggorna var ett knep. Eskaderns befälhavare var inte en vänlig spansk amiral utan den fruktade Barbarossa. Den osmanske amiralen stannade tillräckligt länge för att samla ihop 1.800 kristna fångar som skulle säljas på slavmarknaderna i Alger.
Strax innan han gav sig av lämnade den kraftiga osmanska amiralen en lapp fäst i svansen på en häst. "Jag är himlens åskvigg", stod det djärvt på lappen. "Min hämnd kommer inte att stillas förrän jag har dödat varenda en av er och förslavat era kvinnor, era döttrar och era barn."
Spanska presidier
Efter den spanska Reconquista, som slutade med att emiratet Granada underkuvades 1492, utsattes de mer än 500.000 muslimer som bodde i Spanien för allt större påtryckningar att konvertera till kristendomen. År 1502 ställde drottning Isabella av Kastilien dem inför ett ultimatum: konvertera till kristendomen eller lämna Spanien. De morer som lämnade Spanien tog sig med båt till Maghreb (som bokstavligen betyder "västerut"), den region som idag omfattar Marocko, Algeriet och Tunis. Européerna kallade detta område för Barbareskkusten.
Maghreb befann sig vid den här tiden i ett maktvakuum. De tre berbiska kungadömen som existerade i början av 1500-talet var på stark tillbakagång. Det rådde oroligheter mellan berberna och de araber som bodde i regionen. De spanska morernas ankomst till Maghreb, i kombination med korsfararnas framväxt från Levanten, ledde till ytterligare destabilisering av regionen. Berberkungarna kunde inte göra mycket för att avskräcka korsfararna, som inte bara opererade från hamnar utan även från vikar och sund längs den 1.900 kilometer långa kusten i Maghreb. Korsarerna utgjorde ett hot mot den spanska sjöfarten, liksom mot kuststäder och byar i Spanien, Italien och de närliggande öarna.
Den ledande kraften bakom det spanska initiativet att upprätta en rad befästa utposter, eller presidier, längs Maghrebs kust för att avskräcka korsfararna var ärkebiskopen Francisco Jiménez de Cisneros, som svor inför drottning Isabella att han skulle göra sitt yttersta för att utrota hotet från korsfararna.
Jiménez inringningspolitik nådde sin höjdpunkt mellan 1508 och 1510 när den skicklige militäringenjören greve Pedro Navarro övervakade erövringen av ett halvt dussin viktiga hamnar, bland annat Alger, Tripoli och Tunis, samt uppförandet av presidier på platser där deras kanoner kunde ta kommandot över hamnen. Några av de mer kända presidierna byggdes på klippiga öar som kallades peñóns.
Efter Isabellas död, Jiménez kung Ferdinand att fokusera på uppdämningspolitiken. När kung Karl I (den blivande habsburgske tysk-romerske kejsaren Karl V) tillträdde tronen 1516 ärvde han problemet med korsarerna.
Kriget i Maghreb
År 1502 anlände två bröder, Oruç och Khizr, till Tunis för att ge sig på den latinska sjöfarten. Liksom andra osmanska korsarer använde de sig av åderstyrda krigsfartyg som kallades gallioter, som var miniatyrversioner av galeasen. En galliot hade två rader med roddbänkar, ett lateensegel och en bogkanon i mittlinjen. Förutom den lilla besättningen kunde en galliot ha i genomsnitt 60 roddare och 40 soldater.
Bröderna kom från den ottomanskt kontrollerade ön Lesbos och var söner till en före detta ottomansk soldat och hans grekisk-kristna hustru. Trots moderns religion uppfostrades de som muslimer. Båda bröderna hade röda skägg, vilket fick européerna att kalla dem för "Barbarossa"-bröderna (rödskägg). När Oruç bodde på Lesbos hade han tillfångatagits av Johanniterriddarna och tvingats tjäna

Hayreddin Barbarossa

Barbarossa visas överdådigt klädd, vilket passade hans position som storamiral för den ottomanska kejserliga flottan. Den barbröstade före detta korsaren bär det röda helskägg som fick européerna att kalla honom Barbarossa (rödskägg). Han bär en ceremoniell turban som är dekorerad med juveler och krönt med en miniatyrkrona som visar hans höga rang. Han bär också en överrock prydd med den osmanska halvmånen över en lyxig kaftan med matchande skärp, under vilken han har ett skydd bestående av en sammansatt brynja med små plattor som skyddar hans överkropp. I midjan bär han en hökhanterad krumsabel i en juvelbesatt skida.

"När jag bodde på Lesbos, Oruç tillfångatagen av Johanniterriddarna och tvingad att tjänstgöra i tre år som galärslav. Han rymde och återvände till Lesbos med ett brinnande hat mot kristna"

under tre år som galärslav. Han flydde och återvände till Lesbos med ett brinnande hat mot kristna. Kort därefter seglade han och Khizr till Tunis.
Genom idoga plundringståg samlade bröderna på sig betydande rikedomar. Under den period då spanjorerna tog kontroll över de viktigaste hamnarna i Maghreb flyttade barbarossorna sina operationer till Djerba, en ö cirka 480 kilometer söder om Tunis med en djupvattenlagun på västra sidan som kunde hysa en hel flotta. Till skillnad från i Tunis kunde de operera på Djerba utan inblandning från lokala härskare. Eftersom de tungt beväpnade spanska fartygen som rörde sig längs Barbareskusten var för starka för Barbarossas att bekämpa, inriktade de sig istället på att plundra fartyg från Genua, Toscana, Sicilien, Neapel och påvedömet.
Oruç törstade efter större makt, och det visade sig vara hans undergång. När staden Bougie i centrala Maghreb bad om hjälp med att driva ut spanjorerna, inledde han en amfibieattack mot den i augusti 1512. När han ledde ett anfall genom en öppning i stadens murar slets hans arm av en kanonkula.
Efter att ha överlevt sin svåra skada fick Oruç en armprotes i silver och han återvände snart till kampen mot spanjorerna i hopp om att kunna skapa sig ett eget förläningsrike. Han erövrade den gamla maghrebinska huvudstaden Tlemcen 1516, men den spanske vicekungen i Oran, Diego de Vara, återtog staden efter en sex månader lång belägring. Oruç flydde med sina anhängare, men spanjorerna hann ikapp dem och slaktade dem. De Vara skickade Oruçs skalle och karmosinröda mantel till Spanien, där de ställdes ut i katedralen i Córdoba. Efter sin brors död blev Khizr Barbarossa den främste sjövargen i Medelhavet.
Bey av Alger
Barbarossa insåg att han var chanslös mot spanjorerna med deras kungliga galärer och nästan ointagliga presidios och skickade ett sändebud till den osmanske sultanen Selim I med en vädjan om skydd. Selim gick 1519 med på att acceptera Alger som en sanjak, eller provins, i utbyte mot militärt stöd. Detta upphöjde Barbarossa till bey av Alger. Han fick 2.000 janitsjarer och 4.000 andra trupper samt artilleri för att bilda den första kärnan i sin provinsarmé. Året därpå efterträdde sultan Suleiman I Selim. Han höll ett vakande öga på Barbarossa för att se hur väl han utförde sina plikter.
Barbarossa hade en bred bröstkorg, tjockt skägg och mörka, genomträngande ögon. Han kunde vara lika brutal som sin avlidne bror Oruç, men han hade också en skarp politisk förmåga. Till skillnad från Oruç hade Khizr ingen önskan om att skapa sig ett eget förläningsrike - han var helt hängiven den osmanske sultanen. Det mest akuta problemet han ställdes inför som bey av Alger var hur spanjorerna skulle kunna drivas bort från det presidium som kontrollerade Algers hamn.
I augusti 1519 skickade kung Karl, som två månader tidigare hade valts till tysk-romersk kejsare, Hugo de Moncada, vicekung i Neapel, med en spansk flotta på 40 fartyg och 5.000 soldater mot hamnstaden Alger. Spanjorerna höll fortfarande sitt presidium, känt som Peñón of Algiers, beläget på en liten holme 275 meter utanför den pittoreska hamnstaden. Barbarossa slog tillbaka Moncadas försök att storma Alger. Det uppstod också en våldsam storm som sänkte 26 av de 40 spanska fartygen. Moncada hade inget annat val än att dra sig tillbaka och lämna de osmanska korsarerna i besittning av staden.
Rastlösa berber som var missnöjda med korsarernas närvaro i Alger gjorde uppror 1524 och drev ut Barbarossa. Han återvände till Djerba, varifrån han kunde fortsätta att plundra spansk och italiensk sjöfart och även inleda amfibieangrepp för att inta de återstående spanska presidierna som var utspridda över hela Maghreb. Vid det laget hade Barbarossa 40 kaptener som tjänstgjorde under honom.
Barbarossa bidade sin tid och väntade på ett tillfälle att återvända till Alger. Han gjorde sitt drag i maj 1529 när han landsteg med trupper och artilleri och återtog staden. Efter att ha återtagit staden hade han för avsikt att förstöra Peñón i Alger. Garnisonerna i de spanska presidierna längs Barbareskusten föraktades av både berber och araber och kunde därför inte köpa förnödenheter från lokalbefolkningen. När Barbarossa återvände väntade den spanska garnisonen på nya förnödenheter. Konvojen av fartyg med förnödenheter hade väntat länge.

De snabbgående osmanska galeaserna och galliotterna svärmade över de segeldrivna Holy League-skeppen i slaget vid Preveza när vinden föll

Naval Clash
vid Preveza

Den osmanska amiralen Hayreddin Barbarossa besegrar den Heliga ligans amiral Andrea Doria i en kraftmätning i Joniska havet, september 1538

02Osmanskt infanteri och kavalleri stationerade i Aetolien genomför en forcerad marsch för att avlasta fortet. Den osmanska motattacken den 25 september tvingar amiralerna i Heliga Ligan att ompröva sin landattack. Den spanske vicekungen vill fortsätta med anfallet, men amiral Andrea Doria håller ett krigsråd och vicekungen blir överkörd.

Preveza-bukten

slottet i preveza

01Den kristna flottan samlas utanför Prevezas kust den 2 september. Den spanske vicekungen av Neapel landsätter en del av sina 16.000 man från rundskeppen för att den 23 september inleda en attack mot det osmanskt hållna slottet Preveza. Målet är att erövra fästningen, förstöra de osmanska strandbatterierna och rikta de spanska kanonerna mot Hayreddin Barbarossas flotta inne i bukten. Med stöd av belägringskanoner anfaller trupperna fästningen under tre dagar.

04Doria är ovillig att utsätta sina galärer för destruktiv eld från en stridshandske av osmanska kanoner genom att gå in i den smala inloppet till Prevezabukten. Den sena årstiden utsätter den kristna flottan på öppet hav för hotet om att bli förstörd av stormar som drar in från nordväst. På kvällen den 26 september ger han order om att ett tillbakadragande ska inledas morgonen därpå.

03Den osmanske amiralen Hayreddin Barbarossa för sin flotta till mynningen av Prevezabukten. Båda sidor ställer upp sig i en stridslinje, men av någon oförklarlig anledning anfaller ingen av dem. Barbarossa drar sig sedan tillbaka in i bukten, där galärerna strandar med fören vända utåt så att kanonerna kan slå tillbaka en attack.

sannolikt
kristen
ankarplats

den stora galeonen från venedig

Grekiska fastlandet

06Kapten Alessandro Bondulmiers stora galjon från Venedig är det första av de kristna skeppen som attackeras av de förföljande osmanska galärerna. Trots sin låga fart är den stora galären kraftigt byggd och väl beväpnad. Galeonen lyckas oskadliggöra ett antal ottomanska galärer.

05På morgonen den 27 september avtar vinden och den kristna flottan blir alltmer utspridd när den rör sig söderut, med galärerna i söder och rundskeppen långt efter. Barbarossas galärer kommer ut ur Prevezabukten och bildar en halvmåne. Mitt på förmiddagen är de på plats och avancerar i formation mot de kristna rundskeppen.

07Bristen på vind hindrar de segeldrivna kristna galeonerna från att fly i tid. Bogkanonerna på Barbarossas galärer träffar rundskeppen och orsakar betydande skador och skickar några av de spanska soldaterna ombord till havets botten.

Santa Maura

avstånd i miles

0

08Kaptenerna på de venetianska galärerna, som har mest att förlora på en ottomansk seger, vänder tillbaka för att anfalla de ottomanska galärerna. Deras besättningar slåss som lejon. Osmanerna sänker två av Heliga förbundets fartyg och tillfångatar fem på bekostnad av tre av sina egna fartyg. I skymningen ökar vinden och de kristna rundskeppen lyckas fly.

MUSLIMSKA RÖRELSER

Kristna rörelser

utspridda kristna
galärer som försöker
att reformera

muslimska batterier

sannolikt muslimsk ankarplats

Barbarossa agerade snabbt. Så snart hans belägringsvapen var på plats började han bombardera presidiet. Efter två veckors ihållande beskjutning öppnade de tunga kanonerna en öppning som var tillräckligt bred för att turkarna skulle kunna storma igenom den. Guvernören Don Martin de Vargas kapitulerade omedelbart efter att ha förlorat tre fjärdedelar av sina män. Barbarossa satte de tillfångatagna soldaterna i arbete med andra kristna slavar för att montera ned fortet, så att det aldrig mer skulle hysa spanska trupper. Under bejen av Algiers vakande öga använde de stenarna till att bygga en vågbrytare, som sträckte sig från fastlandet till holmen, för att skydda hans flotta från de kraftiga nord- och västvindarna.
Under denna tid plundrade Barbarossa ofta Spaniens kust. Han evakuerade också morisker (morer som tvingats konvertera till kristendomen) som ville fly från det intoleranta Spanien. Han såg till att hålla sig väl med sultanen Suleiman genom att skicka en del av sitt byte till den sublima porten. Suleiman ansåg att han var en skicklig administratör och en utmärkt sjökapten. Som ett tecken på respekt tilldelade Suleiman honom den islamiska hedersbeteckningen "Hayreddin", som betyder "trons godhet".
Hayreddins erövring av Alger sammanföll med freden i Cambrai 1529 mellan den franske kungen Frans I och den tysk-romerske kejsaren Karl V. Den besegrade Frans var tvungen att avstå från alla anspråk på Italien. Till råga på allt lämnade den genuanske amiralen Andrea Doria fransk tjänst för att ta befälet över Karls spanska flotta.
Sultan Suleimans amiral
Suleiman kallade Hayreddin till Istanbul 1532 för att övervaka byggandet av en ny kejserlig flotta. Sultanen och amiralen var överens om att osmanerna behövde inta Tunis och förstöra Dorias spanska flotta. Medan Hayreddin var i Istanbul hade Doria genomfört en framgångsrik räd mot en osmansk eskader i september 1532 och intagit fästningen Coron på sydspetsen av Morea (en del av Peloponnesos).
Året därpå befordrade Suleiman bejen av Alger till den ärofyllda posten som storamiral. Skeppsbyggnadsinitiativet resulterade i 70 galärer, som var och en utrustades med en bronskanon i fören. Den mäktiga flottan gav sig av från Gyllene hornet 1534. Efter att ha plundrat Kalabrien vände den söderut mot Tunis. Presidiet vid La Goulette (rännstenen) bevakade kanalen som ledde in till hamnen i Tunis. Trupperna gick i land den 16 augusti och intog snabbt Tunis. Den regerande berberprinsen, Mulei Hassan, flydde.
Efter att Tunis fallit till Hayreddin bad Hassan kung Karl om hjälp med att återta staden. Knappt hade Karl fått förfrågan förrän han började samla ihop styrkor för en operation som han själv tänkte leda. Kejsarens armada på 500 fartyg lättade ankar nära Tunis den 13 juni 1535.
Hayreddin visste att han inte kunde hålla Tunis, men han satte ändå upp ett livligt försvar. Karl landsatte sina trupper en kort bit från La Goulette. Det tog den spanska armén 24 dagar av ständiga strider för att inta tvillingtornen vid La Goulette. Till sin heder drog Hayreddin tillbaka sina överlevande trupper på ett säkert sätt. Karl lyckades dock förstöra 82 osmanska fartyg.
Kriget med Venedig
Karls avgörande seger vid Tunis gjorde inte mycket för att lugna den känsla av osäkerhet och rädsla som grep tag i dem som bodde längs kusten i Spanien, Italien och de kristet hållna öarna i västra Medelhavet. De levde i ständig rädsla för att bli anfallna av Hayreddins flotta och osmanska korsarer.
Kung Frans uppmanade Suleiman att skicka fartyg för att bistå honom i hans operationer mot Karl. Fransmännen hade visserligen en flotta, men den hade nyligen besegrats av Doria. Suleiman gjorde honom till viljes, eftersom han drömde om att en dag erövra Rom. De utarbetade en plan enligt vilken Frans skulle anfalla i norra Italien och turkarna skulle gå i land i Apulien och fortsätta norrut. En osmansk eskader anlände till Marseille 1536, men Franciskus blev snart tveksam till att genomföra gemensamma operationer med turkarna mot kristna landsmän. Detta förminskade den franske kungen avsevärt i osmanernas ögon.
Suleiman släppte lös Hayreddin för att skapa förödelse mot Karls italienska domäner. Den osmanske amiralen, som av de kristna kallades "ondskans kung", började härja i Apulien. Hayreddin seglade från Istanbul i maj 1537 med 170 galärer och stödfartyg på väg till Apulien. Under en månads tid brände han städer, förstörde fort och förde bort tusentals kristna för att säljas som slavar.
År 1537 gick venetianarna och osmanerna i krig mot varandra för tredje gången. Suleiman beordrade Hayreddin att inta det venetianska citadellet på Korfu, som om det erövrades skulle kunna tjäna som bas för en invasion av Italien. Men venetianarna hade gjort betydande förbättringar av citadellet och Hayreddin bedömde att det var ogenomträngligt för hans belägringsartilleri. Han koncentrerade sig därför på att slå ut de venetianska utposterna i regionen. Han attackerade 25 fästen på de Egeiska öarna och Morea. Av de 25 utposterna förstörde han 13 och tvingade de övriga 12 att betala en årlig tribut till sultanen.
Medan osmanerna var upptagna med Venedig skickade kejsar Karl sändebud till Hayreddin med en inbjudan att överge osmansk tjänst för att bli habsburgsk amiral. Hayreddin förde honom bakom ljuset och höll hela tiden Suleiman underrättad om förhandlingarna. Som troende muslim hade Hayreddin inte för avsikt att lämna ottomansk tjänst.
Oövervinnelig amiral
Sultan Suleiman inledde samma år en offensiv som syftade till att säkra Joniska havet och Otrantosundet för framtida operationer mot Italien. För att motverka hotet upprättade påven Paulus III den heliga ligan i februari 1538. Påven utsåg den genuanske amiralen Andrea Doria till chef för den stora kristna armadan som omfattade flottor från Genua, Venedig, Neapel, Malta och påvedömet. Dorias 130 galärer och 50 galeoner mötte Hayreddins 50 gallioter och 90 galärer i strid nära inloppet till Prevezabukten den 28 september 1538. På grund av den ointagliga positionen för storamiral Hayreddin Barbarossas galärflotta försökte Doria dra sig tillbaka utan strid, men de osmanska galärerna fångade hans segeldrivna galärer när vinden avtog. Osmanerna tillfogade den kristna flottan större förluster än de fick från den.
Efter den osmanska segern vid Preveza drev en kraftig storm Hayreddins kejserliga flotta upp längs Adriatiska havets kust och förstörde hälften av hans fartyg. Efteråt återvände han till Istanbul för att bygga fler galärer.
Hayreddins nästa anmärkningsvärda expedition kom 1543 då han ledde en stor galärflotta till Marseille för att delta i gemensamma operationer med fransmännen. En amfibieattack mot Nice misslyckades när de fransk-ottomanska trupperna inte kunde inta hamnstadens starka citadell.
Efter att ha stöttat fransmännen i deras misslyckade attack mot Nice sommaren 1543 inkvarterade kung Frans den osmanska flottan i Toulon. När de inte kunde enas om ett mål under våren 1544 ledde Hayreddin sin flotta ut ur franskt vatten. Fast besluten att komma hem till ett hjältevälkomnande tillbringade Hayreddin sommaren 1544 med att använda sin flotta och sina trupper för att metodiskt plundra Campagna, Kalabrien och Sicilien. Även om invånarna i södra Italien hade byggt vakttorn längs hundratals kilometer kust, gjorde de föga nytta eftersom det inte fanns några lokala styrkor som var tillräckligt stora eller mäktiga för att kontrollera de osmanska plundrarna. Hayreddins sista räd präglades av sadism och grymhet som syftade till att undergräva de kristnas tro på sin Gud. I vissa fall raderades hela byar ut från kartan.
Hayreddins flotta förde 6.000 kristna fångar tillbaka till Istanbul. Det skulle bli hans sista stora räd, eftersom han två år senare dog av feber i sitt palats vid havet i Istanbul.
Barbarossas liv var anmärkningsvärt (om än brutalt) med tanke på att han steg från en blygsam början till en av de högsta posterna i det ottomanska riket. Han visade under höjdpunkten av sin karriär att han förstod fördelarna och begränsningarna med galärkrigföring.
Han vördades för sina militära bedrifter i hela den muslimska världen och föraktades för sinför sin grymhet i hela den kristna. Han är fortfarande en hyllad figur i det turkiska psyket idag.

Den oheliga alliansen

Barbarossa samarbetade motvilligt med fransmännen i en attack mot Nice under den kortlivade fransk-osmanska alliansen

Mer än 110 osmanska galärer med 30.000 soldater under ledning av storamiral Hayreddin Pasha seglade in i den franska hamnen i Marseille den 21 juli 1543 i syfte att genomföra en gemensam operation mot deras gemensamma fiende, den tysk-romerske kejsaren Karl V.
Till sin avsky fann den osmanske amiralen att fransmännen inte var villiga att inleda en attack direkt mot Karls besittningar i Italien, som tidigare diskuterats. Istället hade fransmännen bestämt sig för att anfalla Nice, som tillhörde hertig Karl av Savojen, en av Karls allierade. Den osmanske amiralen blev rasande eftersom han ansåg att fransmännen slösade bort en stor möjlighet genom att anfalla ett så obetydligt mål.
Attacken inleddes en månad senare. Turkiska batterier sprängde en öppning i stadens yttermurar genom vilken franska trupper strömmade in. Men den kombinerade armén lyckades inte erövra citadellet. När Francois de Bourbon, greve av Enghien, fick veta att en hjälparmé var på väg beordrade han ett tillbakadragande. De franska trupperna plundrade den nedre delen av staden, men osmanerna fick skulden för det.

Storamiral Hayreddin Pasha ledde en armada med 110 fartyg till Marseille, men fick veta att fransmännen ville undvika att attackera Habsburgs länder

"Som ett tecken på respekt tilldelade Suleiman honom det kompletterande islamiska hedersbeteckningen 'Hayreddin', som betyder 'trons godhet'."

Bilder: Alamy

Osmanska korsarer i årderdrivna krigsfartyg, så kallade gallioter, attackerar en kraftfull spansk galjon längs Barbareskusten

"Hayreddins flotta förde 6.000 kristna fångar tillbaka till Istanbul. Det skulle bli hans sista stora räd, eftersom han två år senare dog av feber i sitt palats vid havet i Istanbul."

mary rosen

Henrik VIII:s flaggskepp är känt för sin undergång, men den största marinarkeologiska utgrävningen som någonsin genomförts har mycket mer att berätta än vad som syns

Typ av fartyg:Carrack, örlogsfartyg
Ursprung:Portsmouth, Hampshire, England
Beställdes:1511
Längd:45m
Besättning:415 (exklusive officerare och följeslagare): 200 sjömän, 30 kanonjärer, 185 soldater
Beväpning:
250 långbågar, 9.600 pilar 50 handeldvapen 150 bordningsspjut 150 räkningar 3 stora brandpilar 91 kanoner: 15 vagnsmonterade mynningsladdare av gjutbrons 24 vagnsmonterade slutstycksladdare av smidesjärn 30 svängbara slutstycksladdare av smidesjärn 20 handhållna/fartygsstödda mynningsladdare av gjutjärn munstycksladdare 2 toppgevär

Nät
Nät som spändes upp ovanför övre däck mellan slotten var avskräckande för inkräktare men hindrade också besättningen från att fly när fartyget sjönk. Av de 500 männen ombord överlevde endast mellan 30 och 35.

Åtgärder mot ombordstigning
Fläckvisa fynd av bågskytteutrustning på övre däck i fartygets midja tyder på att bågskyttar rörde sig under striden i väntan på närstrider och manövrer mot ombordstigning.

Persienner
Några av "persiennerna" i fartygets midja på övre däck var löstagbara så att bågskyttar och soldater med handeldvapen kunde placeras där.

Eldkraft på kanondäck
Sju bredsideskanoner var stationerade i kanonportar med lock som stödde en blandning av mynningsladdare av gjuten brons och slutstycksladdare av smidesjärn. Under utgrävningen hittades alla fortfarande sittande på sina trävagnar.

Orsak till förlisningen
Mary Rose sjönk på grund av att vatten strömmade in genom styrbords kanonportar. Kanonportarnas lock hittades öppna och med gångjärn mot fartygssidan.

@bild: Från Mary Rose Trust

Livsmedelsbutiker
Slaktade halva slaktkroppar av griskött (utan huvud och delade på mitten) hittades i ett område. Deras läge tydde på att de hade hängts upp och troligen var saltade.

Skottförvaringsskåp
De tre viktigaste hagelskåpen. 1.248 gjutjärnshagel, 387 stenhagel, komposithagel och kapselhagel har hittats under utgrävningarna.

Stockar
Det fanns stora mängder kvartade stockar, vilket var ett förråd av ved till Mary Rose.

Mary Roses uppgång och fall

Henrik VIII tillträdde tronen 1509; ett år senare påbörjades arbetet med två nya skepp. Man tror att Mary Rose var det ena. Under sin regeringstid ökade Henrik den brittiska flottan från fyra fartyg till 58, och 20 av dessa var stora skepp (fyrmastade krigsfartyg). Mary Rose var det näst största av dessa. Dess livslängd speglar i viss mån kungens regeringstid (1509-47), eftersom det sjönk den 19 juli 1545 när det försvarade den engelska kusten mot en fransk invasionsstyrka som var större än den spanska armadan.
Detta var en kort period av intensiv förändring, med en dramatisk förändring av vapentyperna och krigföringens natur. Fartygen brukade använda sig av taktiken med bombardemang på mycket kort avstånd följt av bordningar, men förändringen medförde krigföring på längre avstånd där fartygen rörde sig närmare. Det förekom fortfarande en del närstrid, vilket framgår av antalet långbågar och stabsvapen ombord. Fartyg som Mary Rose, med möjlighet till åtminstone en partiell bredsida, markerade början på en typ av krigföring som skulle bestå fram till mitten av 1800-talet. Mary Rose, med sina brandpilar, långbågar och långdistanskulvertar, var verkligen ett fartyg från en övergångsepok.

En Anthony Roll-illustration av Mary Rose

Förmåga att skjuta framåt
På grund av skrovets form var möjligheten att skjuta framåt begränsad. Den främsta möjligheten att skjuta framåt var genom gjutna bronskulvertar på slottsdäcket som vette framåt mot akterslottets främre del.

Kanoner av gjutjärn
Fyra av de 20 "hagelskott" som listades för fartyget hittades. Dessa kanoner är de första bevisen på massproduktion av gjutjärnskanoner i England. Med en rektangulär borrning avfyrade de små järntärningar på kort avstånd.

Hytter på kanondäck
Huvudkanondäcket var inte bara ett stridsområde. På detta däck fanns också hytter för navigatören, kirurgen och snickaren.

Bågskyttar, pilbågar och pilar
Inför slaget hade kistor med pilbågar och pilar tagits upp från det huvudsakliga bågskytteförrådet på orlopdäcket i aktern till övre däck strax innanför akterslottet, uppsamlingsplatsen för bågskyttarna.

Matchlock arquebuses
Delar av fem av de 50 handeldvapen som listats för fartyget hittades. Tre är snap matchlock arquebuses som importerats från staden Gardone i Italien. Historiska dokument bekräftar att 1.500 importerades 1544 som en förberedelse inför kriget mot Frankrike.

Järnkanoner
Fartyget representerade sin tids mest avancerade vapensystem. De bakladdade järnkanonerna kunde avfyra massiva kalkstensskott eller, på närmare håll, behållare fyllda med flint- eller stenflisor.

Skeppets ugnar
Kabyssen bestod av två "ugnar" av tegel som var placerade i mitten av fartyget i lastrummet. I kittlar av kopparlegering kunde man koka en stor mängd buljong och framför ugnen kunde man hänga upp köttbitar och steka dem.

I strid med fransmännen
Mary Rose gick i strid med fransmännen; några av hennes kanoner hade avfyrats och en höll på att laddas om när fartyget sjönk.

Brännbara pilar
Tre långa pilar med brandsäckar knutna nära huvudet hittades bredvid en stor pistol på huvuddäck.

Unika vapensköldar
Rester av åtta sköldar med slutstyckspistoler monterade centralt i dem hittades i ett förråd på Orlop-däcket. Dessa har aldrig tidigare använts i en stridssituation och man trodde tidigare att de var förbehållna kungens livgarde.

RANDIGT ÖRLOGSFLAGG
Tillsammans med St George's Cross från Englands skyddshelgon seglade engelska fartyg in i striden under en randig fana som betecknade olika eskader. Detta gjorde det lättare för befälhavarna att hålla reda på slaget och för kaptenerna att se till att de var i formation mitt i röken, elden och kaoset i en närstrid.

slaget om Gravelines

Engelska kanalen,Juli-augusti 1588

ord  Charles Ginger

Aom det ofta har varit fallet i imperiernas och erövringarnas historia var det en kombination av girighet, självrättfärdighet och en önskan att straffa en besvärlig granne som inspirerade kung Filip II av Spanien att försöka invadera England 1588.
Som härskare över världens största imperium vid den tiden var Filips makt oöverträffad, men det innebar inte att hans undersåtar, särskilt inte de som bodde i Nederländerna, levde i fred och förnöjsamhet. Nederländerna var en spansk besittning när kronan övergick till kung Filip II år 1556, och sedan 1568 hade landet varit i uppror mot sina utländska överherrar. Men landet var inte ensamt i sina ansträngningar; en granne i nordväst var alltför villig att ge hjälp: England.
Ett så flagrant åsidosättande av hans styre och suveräniteten i hans vidsträckta imperium skulle aldrig ignoreras av Philip, och när Elizabeth I valde att befria Mary, drottning av Skottland (en hängiven katolik) från hennes huvud, brast kung Philips återhållsamhet. Den protestantiska taggen i hans sida måste avlägsnas, och det enda sättet att göra det var att invadera England och återinföra katolicismen bland folket, av vilka Filip trodde att många skulle resa sig till stöd för sina religiösa räddare när de landsteg på den engelska kusten. Han hade också uttryckligt stöd av påven Sixtus V, som betraktade hela företaget som ett korståg, ett elektriskt ord som skulle stärka de män som skulle ge sig ut på det.
Ett sådant företag skulle aldrig bli enkelt, och det skulle ta tid att organisera en stor och välförsedd flotta. Lyckligtvis för Filip tillät påven honom att ta ut "korstågsskatter", vilket i hög grad bidrog till att finansiera den planerade invasionen. Varken gudomlig gunst eller bekväm beskattning kunde dock förhindra Francis Drakes räd mot Cadiz i april 1587, där 30 fartyg sattes ur spel och viktiga förnödenheter beslagtogs, vilket sköt upp Armadas expedition med ett år.
Ytterligare problem uppstod i februari året därpå när den man som valts att leda flottan, Álvaro de Bazán, en mycket erfaren (och enligt vissa obesegrad) amiral, dog, vilket tvingade Filip att välja hertigen av Medina Sidonia, Alonso Pérez de Guzmán, till posten. De Guzmán var medveten om sina egna begränsningar och vädjade omedelbart mot sin oväntade upphöjelse i form av ett brev till kungen, men hans ansträngningar omintetgjordes när kungliga rådgivare snappade upp brevet.
Trots den olycksbådande starten seglade armadan till slut iväg från Lissabon den 28 maj 1588. 160 skepp, cirka 32.400 man (varav cirka 21.500 soldater) och 2.400 kanoner skickades ut till havs. En sådan styrka verkade vara ämnad att splittra all opposition och återföra den hedniska nationen England till katolicismen, eller åtminstone sätta stopp för allt engelskt stöd till de Förenade provinserna (sju stater i Nederländerna som hade lyckats driva ut spanjorerna).
Tyvärr var den plan som denna enorma flotta skulle följa allt annat än enkel.
Fartygen beordrades att segla till Spanska Nederländerna, där en armé på 30.000 man under befäl av den briljante hertigen av Parma väntade på deras ankomst. I skydd av de spanska fartygen skulle Parmas trupper transporteras till England (närmare bestämt Kent), där de skulle gå i land och inleda invasionen. Parma, en italienare vid namn Alessandro Farnese, hade lyckats kväva den holländska revolten och återlämnat de södra städerna (som idag ligger i Belgien) till spansk kontroll, och skulle bli ett formidabelt hot mot alla engelska förhoppningar om att driva tillbaka inkräktarna i havet. Sedan kom vädret emellan.
Precis som under hela Armadas till slut dödsdömda expedition vände sig elementen emot dem och tvingade en del av dem att återvända till hamnen. Den 19 juli försvann allt hopp om att behålla överraskningsmomentet när flottan upptäcktes utanför kusten av

DEN ENGELSKA FLOTTAN
Med beväpnade handelsfartyg och holländska flygbåtar med grunt skrov som var betydligt fler än de 34 krigsfartygen i flottan kunde den engelska flottan inte matcha den spanska invasionsstyrkan när det gällde eldkraft. De få engelska slagskeppen var dock mindre än sina spanska motsvarigheter, vilket innebar att de hade färre kanoner men också en lägre profil och högre hastighet.

ELDSKEPP
Engelsmännen, som var betydligt underlägsna i vapen, satte in åtta eldskepp mot den spanska flottan. Dessa var en unik skräck för tidigmoderna fartyg som var gjorda av trä, tätade med tjära och fyllda med krut. Till och med repen var insmorda med fett, vilket gjorde fartygets huvuddel mycket lättantändlig. Eldskeppen styrdes vanligen av en minimal besättning som övergav skeppet i sista minuten.

Cornwall. En rad fyrar tändes omedelbart och sände nyheter till London om spanjorernas närvaro. Scenen verkade vara satt för en avgörande drabbning. Eftersom den engelska flottan inte kunde segla ut ur Plymouths hamn på grund av tidvattnet föreslogs det för de Guzmán att det var dags att slå till. Olyckligtvis för kung Filip II:s ambitioner slingrade sig de Guzmán och beslutade sig sedan för att inte agera, med motiveringen att kungen inte hade gett sitt godkännande till att anfalla engelsmännen. Det var ett beslut som båda skulle komma att ångra.
Medan spanjorerna satte kurs mot Isle of Wight vände den engelska lyckan snabbt; flottan under lord Howard av Effingham och Francis Drake kunde nu ta sig ur sin instängdhet och förfölja Armadan.
När solen gick upp på morgonen den 21 juli gick engelsmännen, som nu låg för ankar utanför Plymouth och hade utnyttjat fördelen av att befinna sig i motvind från sina fiender (känt som att få vädermätaren), till anfall mot fienden.
Medvetna om att den spanska flottan var tränad att avlossa sina kanoner i en enda rasande salva innan de rusade upp på översta däck och förberedde sig för att borda sitt drabbade offer, höll engelsmännen klokt nog avståndet och sköt på håll samtidigt som de såg till att maximera sin fartfördel för att hålla sig utom räckhåll för de spanska griparna. Men även om detta innebar att de inte förlorade ett enda fartyg under mötet, skonade det också spanjorerna, som, arrangerade i en konvex bågformation, lätt motstod spärreld och bara förlorade två fartyg (Rosario och San Salvador) när de kolliderade.
När röken från kanonerna skingrades drabbades Drake av en välbekant lust att plundra de spanska skepp som tidigare under dagen hade krockat med varandra. Även om detta skulle ge både användbar information och värdefulla förnödenheter, var det nära att det skulle stå den engelska flottan, och därmed England som helhet, dyrt.
För att kunna närma sig sina mål behövde Drake skydd av mörkret, så när natten föll släckte han lanternan ombord på Revenge. När han gjorde det försatte han omedelbart resten av den engelska flottan i förvirring, eftersom de förlitade sig på ljuset för att kunna följa hans ledning och upprätthålla formationen. Medan skeppskaptenerna kämpade för att återställa ordningen började Drake borda och plundra de spanska fartygen på krut och - utan tvekan hans favoritpris - guld. Han fick också en strategiskt viktig inblick i de spanska galjonernas inredning, som hade extremt kompakta kanondäck fullastade med förnödenheter. Sjömännen som bemannade kanonerna hade därför mycket litet utrymme att manövrera och Drake drog snabbt slutsatsen att det måste vara ett knepigt och tidskrävande arbete att ladda om och avfyra de spanska kanonerna.
Engelsmännen ägnade följande dag (22 juli) åt att komma ikapp spanjorerna, som hade utnyttjat sin 24-timmarsfördel väl.
De kunde dock inte dämpa farten på de engelska fartygen, som lyckades komma ikapp dem. Nästa dag formerade sig männen under Effinghams och Drakes befäl för att förbereda sig för strid, och även om en mindre skärmytsling inte ledde till något, blev det strax därefter ett fullskaligt angrepp där fyra separata engelska eskader rusade mot sina iberiska fiender, tvingade spanjorerna tillbaka och hindrade dem därmed från att ankra säkert i Solent för att invänta nyheter om Parmas armé.
De Guzmán var ovillig att riskera ett nederlag och valde istället att ta sig till Calais. Denna till synes försiktiga reträtt skulle visa sig vara ett ödesdigert misstag.
Efter att ha nått Calais den 27 juli lättade spanjorerna ankar i väntan på att samla Parmas styrka på 30.000 välutrustade trupper från Dunkerque. Snart nåddes de av nyheter som snabbt gjorde dem besvikna på denna föreställning. Parmas armé hade nästan halverats av sjukdomar och var i själva verket inte redo att gå ombord. Armadans växande problem förvärrades av nyheten att Dunkerque blockerades av tappra holländska flygbåtar som styrdes av män som alltför väl visste att de formidabla spanska fartygen var för stora för att segla in i de grunda vattnen utanför Nederländernas kust. Parma var nu strandsatt utan hopp om räddning, och blockaden innebar dödsstöten för alla drömmar om att få med sig hans män till England. Att säga att det var ett förbiseende av kung Filips rådgivare att förbise detta potentiella hinder skulle vara en underdrift.
Medan de Guzmán utan tvekan tvekade om vad han skulle göra härnäst planerade engelsmännen en brinnande upplösning för hans flotta. Förståeligt nog var de Guzmán nervös för att ensamma fartyg skulle bli ett byte och beordrade därför armadan att kasta ankar utanför Calais i en tät formation, i hopp om att vara fler. Vad han inte hade räknat med var att engelsmännen skulle vända detta annars rimliga beslut mot spanjorerna genom att utnyttja deras kompakta led.
När timmen närmade sig midnatt splittrades tystnaden i Calais hamn plötsligt av en våg av panik när spanjorerna såg inte mindre än åtta eldskepp komma emot dem, vart och ett befriat från all onödig vikt och sedan fullproppat med svavel, beck, tjära och krut.
I rädsla för att de hotande eldskeppen i själva verket var "helvetesbrännare" (fartyg fyllda med krutladdningar) kapade majoriteten av armadan hastigt sina linjer och seglade iväg till säkerhet, och lämnade de Guzmán och de viktigaste spanska örlogsfartygen strandsatta.
Även om de brinnande missilerna inte lyckades skada någon del av den spanska flottan allvarligt, lyckades de splittra Armadas tidigare så formidabla halvmåneform. Fältet hade jämnats ut och scenen var satt för ett avgörande möte utanför den belgiska hamnen Gravelines. Englands öde skulle avgöras.
Medvetna om att de för att kunna tillfoga tillräcklig skada måste närma sig fienden inom 100 meter, seglade engelsmännen ut och släppte lös en störtflod av kanoner och

Kung Filip II var fast besluten att återföra England till katolicismen

Drottning Elizabeth I talar till trupperna som samlats i Tilbury

Spanjorernas hopp om att invadera det protestantiska England skingrades tillsammans med deras skepp

Habsburgska Spanien

England

Antal fartyg

160

UngefärligtAntal fartyg

200

32,400

Antal sjömän

18,000

Ungefärligt
Antal kanoner

Antal kanoner

2,400

3,000

Alonso Pérez de Guzmán

De Guzmán utsågs av kung Filip II trots sina protester och gjorde sitt bästa, men hans brist på militär erfarenhet visade sig i slutändan vara avgörande.
Omorganiserade flottan och förstärkte dess numerär
Tog motvilligt över kontrollen efter att ha betonat sin brist på erfarenhet

Ledare

San Martin

Den spanska armadans flaggskepp räddade en annan galeon genom att ensam bekämpa 15 engelska fartyg i en timme.
Ett sjöodjur beväpnat med 48 kanoner
Kompakt interiör gjorde det otroligt svårt att ladda om kanonerna

Nyckelskepp

Francis Drake

Sir Francis Drake var en våghalsig nationalklenod och hade 25 års segling och strider på öppet hav bakom sig innan Armadan seglade iväg på order av kung Filip.
Stor erfarenhet av att föra krig till sjöss
Löftet om berömmelse och rikedom kunde fördunkla hans omdöme

Hämnden

Under ledning av ingen mindre än Sir Francis Drake ledde denna banbrytande tävlingsbyggda galeon den engelska flottan till seger vid Gravelines.
Snabb, välbeväpnad tack vare 46 kanoner och med Drake som kapten
Trots att den var liten, 400 ton, kostade den 4 000 pund att bygga, en enorm summa på den tiden

Svärd

Spanjorerna föredrog bordningsvapen som svärdet eftersom de var tränade att avfyra sina kanoner en gång och sedan förbereda sig för att hoppa upp på fiendens fartyg.
Perfekt för närstrid på ett trångt däck
Oanvändbart vid Gravelines eftersom engelsmännen höll sig på avstånd

Vapen

Culverin kanon

Detta mångsidiga vapen, som fått sitt namn från latinets "av ormens natur", blev en engelsk favorit i slutet av 1500-talet.
Erbjöd en lång, flack bana och hög mynningshastighet
Långsamt att ladda om och ofta så tungt att det inte gick att röra sig

musköteld. Stora delar av de spanska skyttarna föll i malströmmen av metall när Armadas fartygs bredsidor började splittras, vilket gjorde att ett antal fartyg fick en osäker slagsida när deras sjömän kämpade för att besvara elden. Efter åtta timmars strid drev fem spanska skepp under vågorna och engelsmännen började dra sig tillbaka när deras kanoner började bli tomma.
Den engelska "segern" vid Gravelines skickade den sista kanonkulan in i skrovet på kung Filip II:s drömmar om att erövra England och återupprätta katolicismen, men i själva verket gick alla hot mot Elisabet I:s rike upp i rökmoln i samma ögonblick som nyheten om Parmas fångenskap nådde de Guzmán.
Elisabets berömda tal i Tilbury låter något mindre dramatiskt när man betänker att när hon höll det, hur inspirerande det än var, hade faran för länge sedan passerat.
De Guzmán hade gjort sig skyldig till många fel, han hade slingrat sig när beslutsamhet krävdes, han hade avvaktat när en sista framstöt kunde ha gett honom ett viktigt fotfäste, men Armadas undergång vilar inte helt och hållet på hans axlar. Redan från början var planen dömd att gå i stöpet på grund av dålig planering och de impulsiva nyckerna hos en härskare som ville påminna en irriterande granne om sina långtgående befogenheter.
Armadan hade seglat mot Skottland efter att ha blivit misshandlad utanför Gravelines och utplånades nästan helt av stormar när den var på väg hem. När han hörde att mindre än 10.000 av hans män hade kommit hem, och att många av dem var sjuka eller döende, sägs en rasande kung Filip ha skällt ut "Guds vindar och vågor" för deras inblandning
Under de år som följde utplånades Spaniens sjömakt gradvis av engelsmännens framväxande sjömakt, och båda sidor skickade flottor för att trakassera varandra innan det oundvikliga i en fredspakt till slut stod klart för båda, vilket kulminerade i Londonfördraget 1604. Vid det laget hade kung Filip varit död i sex år och hans förhoppningar om att få slut på Englands infernaliska inblandning i hans inre angelägenheter hade grusats.
Under de kommande århundradena skulle Spaniens dominans på den globala scenen börja avta, medan Englands inflytande skulle leda till att landet etablerade ett imperium utan dess like. Hur annorlunda skulle inte världshistorien ha sett ut om de Guzmán hade lyckats landa på Englands stränder och släppa lös hertigen av Parmas horder i sin fulla kraft.

"den engelska "segern" vid gravelines skickade den sista kanonkulan in i skrovet på kung Philips drömmar om att erövra england och återupprätta katolicismen"

8 AUGUSTI 1588

Det avgörande slaget utanför Calais och Spanska Nederländerna kostade den eldhärjade spanska armadan dyrt när den engelska flottan jagade tillbaka dem in i Engelska kanalens öppna vatten. Armadas enda chans att överleva var att vänta ut vinden och landsätta sin armé i Spanska Nederländerna, där den kunde undkomma Drakes rov, medan den enda chansen till framgång var att borda den spanska armén i Flandern i sina pråmar från kusten.

01Rusningen mot Calais
I gryningen den 8 augusti ligger de förkolnade resterna av den spanska armadan utspridda nordost om Calais med den engelska flottan efter sig. Den spanska eskaderns flaggskepp San Lorenzo, som skadats av brandbåtsattacken, försöker smita under åror in i den neutrala hamnen i Calais. Ark Royal omdirigeras från flottan för att ta San Lorenzo men varnas av fransk kanon.

02Hertigen spelar på tid
San Martin, hertigen av Medina Sidonias flaggskepp, och fyra andra galärer placerar sig mellan engelsmännen och den sargade Armadan. Under två timmar utkämpar de modiga spanjorerna en fördröjningsaktion mot engelsmännen, vilket ger Armadan tid att reformera sig. Trots överväldigande odds lyckas de fem spanska örlogsfartygen ta sig tillbaka till Armadan och inta sina platser i formationen.

"Tyvärr för kung Philip II: s ambitioner, de Guzmán förvirrade och bestämde sig sedan för att inte agera"

03Dolda faror
Armadan kan inte rusa rakt mot kusten i Spanska Nederländerna och den väntande spanska armén i Flandern eftersom nederländska rebeller har tagit bort sjömärkena. Dessa navigationshjälpmedel avslöjade förekomsten av Flanderns grund, sandbankar under vatten som man måste vara försiktig med för att inte gå på grund.

04Slaget är förenat
Engelsmännen, som nu förstärkts av de skepp som belägrar San Lorenzo i Calais, går till attack mot den spanska armadans högra flank, som bildat en halvmåne med sina förrådsfartyg skyddade i aktern. De lättare engelska fartygen kan lätt flankera sina långsammare spanska motsvarigheter och komma tillräckligt nära för att avlossa musköt- och kanoneld. Med vinden i ryggen positionerar sig engelsmännen så att de spanska skroven lyfts upp mot dem och blottar det sårbara skrovet under vattenlinjen.

05Striden går i stå
Den spanska armadan är fortfarande i formation, men är svårt stridsskadad och på eftermiddagen börjar engelsmännen få slut på ammunition, och vissa skyttar laddar kedjor och annat skräp i kanonerna för att hålla trycket uppe. Efter åtta timmars strid drar sig engelsmännen undan och spanjorerna använder andrummet till att påbörja reparationer, men när vinden tilltar försvinner deras möjlighet att ta sig till Spanska Nederländerna i brisen.

06Spanjorerna flyr
Spanjorernas högra flank och bakre del är svårt skadade och formationen börjar falla samman. Medina Sidonia leder ännu en fördröjningsaktion för att täcka spanjorernas reträtt när Armadan drivs ut i Nordsjön.

07Bortkastade roller
Hertigen av Parmas spanska armé i Flandern - en multinationell styrka som främst ägnar sig åt att slå ner holländska revolter - ansluter sig aldrig till den spanska armadan och utgör aldrig något allvarligt hot mot kungariket England.

08Pirater på grunt vatten
De holländska rebellerna, som var allierade med England, väntade på sandbankarna med sina grundgående flygbåtar. De kunde ta sig fram i de farliga vattnen runt kusten och var redo att attackera den spanska armén i Flandern om dess pråmar gav sig av för att ansluta sig till Armadan.

Slaget vid
Lepanto

Lepanto, Patrasbukten, Joniska havet, 7 oktober 1571

Thgalären, en skeppskonstruktion med anor från antiken, och det osmanska rikets expansion i Medelhavet, mötte båda sitt slut i slaget vid Lepanto. Den ottomanska invasionen av Cypern 1570 ledde till att ön ockuperades och att försvararna av Famagusta, det sista venetianska fästet, slaktades. Det osmanska riket, som styrdes av sultan Selim II, hotade med ytterligare intrång västerut. Påven Pius V bildade den Heliga Ligan för att avvärja en attack mot den europeiska kristenheten.
Den osmanska flottan var redo att slå till västerut och dess befälhavare Ali Monizindade Pasha ankrade vid Lepanto, 230 galärer och 70 snabbare galiotfartyg starka. Den heliga ligans flotta samlades i den sicilianska hamnen Messina under ledning av Don Juan av Österrike, den 25-årige halvbrodern till kung Filip II av Spanien, en armada som omfattade 206 galärer och sex tunga galärer med mer än 40 kanoner vardera. Republiken Venedig levererade galeaserna och 105 galärer, medan kungadömena Neapel och Sicilien - en del av det spanska imperiet - bidrog med 49 och republiken Genua med 27. Påvestaterna, storhertigdömena Toscana och Savoyen samt Hospitalsriddarna bidrog med mindre antal.
Den Heliga Ligans flotta seglade i mitten av september med nästan 29.000 soldater och 40.000 roddare och sjömän. Bland den Heliga ligans trupper fanns skickliga spanska infanterister, vars expertis med arquebus, ett tidigt skjutvapen, skulle ge dem en klar fördel i den kommande striden. För sin del.., Ali Pasha hade samlat över 31.000 soldater och 50.000 sjömän och roddare till den osmanska flottan, många av dem kristna slavar.
När flottorna kom inom synhåll för varandra skyndade sig båda befälhavarna att anfalla. Don Juan oroade sig för att de rådande vindarna skulle göra det omöjligt att bilda en stridslinje, men i det kritiska ögonblicket vände vindarna. Hans örlogsfartyg intog sina positioner, de till vänster under den venetianske befälhavaren Agostino Barbarigo, de till höger under Gianandrea Doria från Genua och fartygen i mitten under Don Juan, med Sebastiano Venier från Venedig och Marcantonio Colonna från Rom som stöd. Don Alvaro de Bazan, den spanske markisen av Santa Cruz, förde befälet över reserven.
När de osmanska galeaserna närmade sig, slog de tunga kanonerna på de venetianska galeaserna fienden. På den osmanska högra sidan skar Mehmed Siroccos snabba galioter sig in mellan Barbarigos galärer. Den venetianske befälhavaren vände tvärt och fångade fienden mot Patrasbuktens norra strandlinje. En vild närstrid följde när galärer drog sig bredvid galärer, trupper som utbytte arquebus-eld och moln av pilar. Barbarigo höll linjen men dog av en pil som trängde in i hans öga. Sirocco föll också.
I mitten möttes de stridande flaggskeppen i en låst strid där det spanska infanteriet kämpade mot de osmanska janitsjarerna. Don Juan fick en sårskada i benet och en blykula genom huvudet dödade Ali Pasha. Deras befälhavares död skapade panik hos turkarna i mitten. På den Heliga ligans högra sida nåddes det kritiska ögonblicket när Uluch Ali ledde turkiska galärer genom en lucka nära Dorias position. Den heliga ligans reserv skyndade till undsättning. Don Alvaro höll tillbaka fiendens flankmanöver och stödde Gianandrea Doria.
När den osmanska flottan hade fått sitt sista försök till seger omintetgjort splittrades den. Endast Uluch Alis kommando överlevde med få förluster. Över 130 ottomanska fartyg erövrades och 50 sänktes. Turkarna förlorade 30.000 man. Den heliga ligans förluster uppgick dock till 7.500 döda.

ord  Michael Haskew

Don Juans flaggskeppFlaggskeppet som tillhör amiral Don Juan av Österrike, befälhavare för den Heliga Ligans flotta, kallas Real. Det bär Habsburgska rikets dubbelörn och Kristus på korsets fana när det manövrerar för att möta Sultana, den osmanske befälhavaren Ali Monizindade Paschas flaggskepp.

Familjen Negronis galärFamiljen Negronis galär, som pryds av stadsstaten Genuas vita och röda malteserkors, är i hård strid med osmanska galärer. Arquebusiers utväxlar skott från utsatta positioner medan roddare arbetar för att upprätthålla rörligheten i närstriden.

Ali Pashas flaggskeppSultana, det osmanska flaggskeppet under Ali Monizindade Pasha, seglar med en islamisk fana med tre halvmånar utanför styrbords sida av amiral Don Juans Real. Det verkar strida mot en mindre galär från den heliga ligans flotta. Figuren av en befälhavare, kanske Ali Pasha själv, syns gestikulera i aktern på galeasen.

Utdelade tunga straff
På denna 1500-talsmålning av en okänd konstnär slår en venetiansk galeas från Heliga Ligan med kanoneld mot en lätt ottomansk galiot. I den osmanska flottan vid Lepanto ingick 70 galioter, även kallade halvgalioter, som var utrustade med upp till tio kanoner av lätt kaliber och 16 par roddare.

En dödlig flammaEn osmansk galär brinner för fullt och sjömännen överger det olycksdrabbade fartyget medan Murat Reis galär, en albanskfödd osmansk befälhavare vars faktiska närvaro vid Lepanto inte har bekräftats, seglar nära förbi under en guldvit örlogsflagga med en enda halvmåne på mittpanelen.

En förrädares örlogsfartygDen kristne kappvändaren Uluch Ali, med sin galär i förgrunden, försöker fly från slagfältet. Ali har gått till angrepp mot den Heliga ligans mittlinje, erövrat ett antal kristna galärer och slaktat alla ombord. Men när fienden anländer med förstärkningar tvingas han dra sig tillbaka.

Dreadnought på sin tid
En massiv galeas från den Heliga ligan (en av sex som levererades av stadsstaten Venedig) med böljande segel flaggar med Lejonet från Venedig och avlossar en bredsida. Galeasen var tyngre än de galeaser som sattes in vid Lepanto och hade stor eldkraft, även om den var beroende av vindarna för att behålla sin position.

Holy League Fleet

trupper 29,000Sjömän40,000Kanoner1,800Krigsfartyg212

LedareDon Juan av Österrike

Don Juan var en beprövad militär befälhavare på land, erfaren över sin ålder av Lepanto.
StyrkorDon Juan upprätthöll en svag koalition och enhetligt befäl.
SvaghetTrots att Don Juan var en erfaren krigare saknade han erfarenhet av sjöstrid.

02Utplacering inför angreppet
Don Juan av Österrike, oäkta son till den tysk-romerske kejsaren Karl V och halvbror till den spanske kungen Filip II, skickar fram sina tungt beväpnade galeaser för att störa den osmanska förtruppen. Don Juan minns påven Pius V:s ord: "Turkarna, som svällt över av sina segrar, kommer att vilja ta sig an vår flotta... Gud kommer att ge oss seger. Karl V gav dig liv. Jag ska ge er ära och storhet. Gå och sök upp dem!"

Infanterister från den heliga ligan

Infanteristerna ombord på den Heliga Ligans fartyg i Lepanto skötte sig utmärkt, i synnerhet de spanska arquebusiers elitstyrka ombord på Don Juans flaggskepp.
Styrkor Heliga ligans infanteri visade prov på expertis med det mullrande arquebusvapnet.
SvaghetPå instabila plattformar ombord på fartygen var infanteristerna sårbara för osmanska bågskyttar.

nyckelvapenArquebus

Arquebus var ett tidigt slätborrat matchlockvapen med munstycksladdning.
StyrkorArkebussen erbjöd eldkraft, ibland koncentrerad, mot fiender som befann sig något längre bort.
SvaghetArquebus var besvärlig att använda, särskilt på nära håll.

03Vind från öster
Ali Monizindade Pasha, befälhavare för den osmanska turkiska flottan, arrangerar sina krigsfartyg i en stor halvmåneformation, men vinden vänder till förmån för den heliga ligans flotta. Turkarna tvingas fälla sina segel och uppmanar sina roddare att dra mot vinden när de närmar sig fienden. Även om hans galärer är fler än den heliga ligans är Ali Pasha betydligt underlägsen i vapen. Hans galärer har färre än 800 kanoner, medan de kristna har fler än 1.800.

04Striden inleds
Runt middagstid kolliderar de stridande flottorna. I mitten sänker kanonerna från de venetianska galärerna, som placerats framför Heliga ligans huvudpositioner, minst två turkiska galärer. På inrådan av Gianandrea Doria har Don Juan beordrat att alla bogspjut ska tas bort från Heliga ligans galärer. Dessa skulle användas för att ramma fiendens fartyg. Genom att ta bort dem kan Heliga ligans kanoner tryckas ned lägre och skada fiendens galärer under vattenlinjen.

01Stridens gryningNär solen går upp på morgonen den 7 oktober 1571 seglar den Heliga Ligans flotta under ledning av den 25-årige Don Juan av Österrikelängs Greklands västra kustlinje och glider österut mot Patrasbukten. Snart syns det osmanska rikets väldiga flotta, som seglar ut från sin ankarplats vid Lepanto. Präster har gett rituell absolution och lett rosenkransböner ombord på den Heliga Ligans galärer.

09Don Alvaros ankomst i rätt tidDen Heliga ligans reserv, bestående av 35 galärer under Spaniens Don Alvaro de Bazan, håller tillbaka Uluch Alis flankanfall mot centrum och förstärker sedan Doria för att avvärja det osmanska hotet.

NYCKEL

10Galejens sista hurraDet sista stora sjöslaget mellan galärer och ett av de största sjöslagen i historien, som inledde segelåldern, slutar med att resterna av den osmanska flottan drar sig tillbaka.

Ottomanska flottan

08Alis desperata rusningMedan striderna intensifieras och Don Juan dras in i striden kämpar Gianandrea Doria för att behålla kontakten med den Heliga ligans mittlinje. En allt större lucka inbjuder Uluch Ali att storma in i bräschen i ett försök att överflygla den heliga ligans mitt och skära av Dorias högra flygel.

07Dödsfall bland duellanternaAgostino Barbarigo från Venedig uppmuntrar sina män att hålla sin linje; han får veta att Mehmed Sirocco har dödats i striden men dör en kort stund senare med en osmansk pil i ögat. Inspirerade av sin ledares djärva uppoffring segrar venetianarna. Fiendens attack krossas.

06Korsfarare mot venetianareSnabba osmanska galioter sveper in mellan galärerna under Agostino Barbarigos befäl på den Heliga Ligans vänstra flank. Följda av galärer under Mehmed Sirocco stör de försvaret. Barbarigo vänder sig dock skickligt till hotet och fångar in många turkiska fartyg mot den grekiska kusten, där de förstörs i detalj.

05Don Juan mot Ali paschaDon Juans och Ali Pashas flaggskepp blir hett om öronen. Alis Sultana rammar Don Juans Real. Spanska infanterister, eller arquebusiers, ger dödlig eld mot de osmanska janitsjarernas elit. Spanska trupper går ombord på Sultana två gånger men kastas tillbaka i närstrid. En blykula som avfyras från en arquebus dödar Ali Pasha, vars huvud skiljs från hans livlösa kropp och sätts upp på en gädda. Turkar i närheten blir skräckslagna och drabbas av panik.

Ottomanska turkiska flottan

trupper 31,000Sjömän50,000Kanoner750Krigsfartyg250

LedareAli Monizindade Pasha

Ali Pasha dödades i slaget vid Lepanto och förlorade också "kalifernas stora fana", en värdefull islamisk flagga.
StyrkorAli Pasha var djärv och våghalsig och inspirerade sina styrkor med sitt självförtroende.
SvaghetHan var impulsiv och en dålig taktiker och lät sina styrkor förlora sin sammanhållning vid Lepanto.

Janitsjarer

Janitsjarerna var det osmanska rikets elitinfanterister och bildades ursprungligen som sultanens livvakt eller hushållstrupper.
Styrkor Janitsjarerna var villiga att offra sina liv och var därför särskilt effektiva chockstyrkor.
SvaghetDe tidiga janitsjarerna var skickliga bågskyttar men också sårbara för fiendens eldgivning.

nyckelvapenOttomansk pilbåge och pil

Även om de osmanska infanteristerna bar skjutvapen i Lepanto, var många bågskyttar också närvarande vid slaget.
StyrkorDen robusta kompositbågen gav en utmärkt eldhastighet.
SvaghetEftersom bågskyttarna inte var lika dödliga som arquebusiers var de känsliga för beskjutning.

krigsman

Krigsfartyget var ett mycket mångsidigt och kraftfullt fartyg som kunde användas för handel, diplomati och strid och var det mest framträdande av de beväpnade fartygen från 1500-talet till 1800-talet

Spannen mängd olika fartygskonstruktioner från 1500-talet till 1850, men typiska för galjons- och linjeskeppsklassen var man-av-var krigsfartyg exempel på skeppsbyggnadsexpertis, med hög manövrerbarhet, lagringskapacitet och eldkraft. De fungerade genom att man tog de rundskepps- och koggskeppskonstruktioner som hade varit stapelvara för europeisk handel, transport och krigföring sedan medeltiden - båda drevs av åror i stället för segel - och lade till flera master, däck och kanoner samt mer avancerade rodersystem. Dessa tillägg innebar att långväga resor nu var möjliga, vilket öppnade upp den i stort sett okända världen för nationer och handelsmän som ville exploatera jordens naturresurser möjligheter som i slutändan ledde till den stora upptäckternas tidsålder.
On av de mest anmärkningsvärda människorna-av-krigsfartyg var den som Sir John Hawkins, skattmästare och kontrollant för den brittiska Royal Navy, utformade för Elizabeth Ioch en nyckelspelare i besegrandet av den spanska armadan 1588. Hawkins man-av-hawkins krigsfartyg - ett namn som valdes av Henrik VIII - var en kopia av den spanska galeonen och den portugisiska carracken och hade tre master, var 60 meter långt och hade som mest 124 kanoner, fyra längst fram, åtta längst bak och 56 på varje sida. Den drevs med segel och hade en (för tiden) hög toppfart på nio knop (17 kilometer i timmen), Hawkins man-av-krigare visade sig vara otroligt framgångsrik under 17- och 18 cårhundradena. Den valdes och anpassades av Sir Francis Drake på många expeditioner.
Tden siste mannen-av-krigsfartyg som konstruerades var Grade-1 listade linjeskepp i slutet av 18:e och 19:e cårhundradet. Dessa kolossala krigsfartyg var konstruerade för att användas i linjekrigföring, en taktik där två kolonner av motstående fartyg försökte manövrera ut varandra för att få sina största kanoner inom räckhåll för fienden. De byggdes i första hand för strid och var, som demonstrerades på Lord Nelsons flaggskepp HMS Victory - som hade en massiv uppsättning 32-, 24- och 12-pundiga kanoner - välbeväpnadebeväpnade.
För dessa förstklassiga linjeskepp var handel bara en eftertanke, som kom efter transport, diplomati och strid i både funktion och prioritet.

"hawkins krigsfartyg, som drevs av segel, visade sig vara framgångsrikt under 1600- och 1700-talen"

HMS Victory: ett av de finaste exemplen på ett krigsfartyg

Inuti krigsmaskinen

Vad var det som gjorde att denna fartygsdesign var så dominerande under så lång tid?

Kvartdäck
Quarterdeck var det område på fartyget där ceremoniella funktioner ägde rum och, när fartyget låg i hamn, den centrala kontrollpunkten för alla större aktiviteter.

Mastergemensamt för krigsfartyg var en konstruktion med två till fyra master. Dessa inkluderade den bakre mesanmasten, den centrala huvudmasten och den främre fockmasten. Alla örlogsfartyg var dock inte fyrkantriggade.

En galeon hade gott om eldkraft till sitt förfogande

© DK Images

last
De tidiga örlogsfartygen användes främst för utforskning och handel, även om de var beväpnade. Lasten var varierande på grund av de exotiska platser de besökte och omfattade livsmedel, ädelmetaller och slavar.

Kanoner
Även om olika typer av kanoner användes på krigsfartyg, var 2.540 kg demi-kanoner populära tack vare sin 490 m långa räckvidd och 6 tum (15 cm) stora kaliber. Demi-culveriner och sakers installerades också i olika kvantiteter.

Ankaret
Eftersom de fartyg som användes var så stora - det krävdes mycket utrymme för den omfattande lasten, kanonerna och besättningsmedlemmarna - var även ankaret enormt, och det krävdes många män för att vinscha upp det från havsbotten.

Krigsmans utveckling

15-1600-talet (karavell)
Karavellen är ett litet, mycket lättmanövrerat segelfartyg som utvecklades av portugiserna på 1400-talet och var dåtidens dominerande utforsknings- och handelsfartyg i Europa och Afrika. Den användes också i sjökrigföring.
15-1600-talet (carrack)
Karacken var ett tre- eller fyrmastat fartyg som användes i Europa och anses vara föregångaren till de stora skeppen under segeltiden. Det var något större än karavellen och kunde göra längre handelsresor. Det var beväpnat med ett fåtal kanoner.
16-1800-talet (galeon)
Galeonen, som användes för både handel och krigföring, utvecklades från carracken och hade ett sänkt förskepp och ett långsträckt skrov för bättre stabilitet och manövrerbarhet. Den hade flera kanoner på flera däck och blev ett viktigt stridsfartyg.
17-1900-talet (fregatt)
Fregatterna var mindre än galjonerna och liknade linjeskeppen, men var snabbare och lätt beväpnade. De användes ofta för patrullering och eskortuppdrag samt för att skydda handelsfartyg och handelsvägar med sina kanoner och sin besättning.
17-1900-talet (linjeskepp)
De största fartygen som byggdes under segelskutornas storhetstid var linjeskeppen, massiva krigsfartyg som var konstruerade för att möta varandra i linjekrig. De var i första hand stridsfordon och hade en monumental eldkraft.

Seglets tidsålder

Amiral Yi Sun-Sin

Det koreanska militärgeniet som mot överväldigande odds lyckades få Japans samurajkrigsmaskin att stanna upp

ord  Hareth Al Bustani

Born i Seoul i april 1545 var den koreanske lorden Yi Sun-sin inte en typisk aristokrat. Medan de flesta välbeställda ungdomar i Joseon-tidens Korea delade ett konfucianskt förakt för kampsporter, kastade sig Yi in i de traditionella grenarna bågskytte, ridning och svärdskonst. Medan hans rika kamrater sökte efter sätt att undkomma militärtjänstgöring, tjänstgjorde Yi med stolthet. Vid ett prov år 1576 kastades han av sin häst så våldsamt att han bröt ett ben. Han lät sig inte nedslås utan tillverkade en skena av en pilgren och släpade sig upp på hästen igen för att fullfölja provet.
After examen utnämndes han till befälhavare i flottan på Koreahalvöns sydspets. Han fick dock snart lära sig en bitter läxa om de småaktiga intriger som plågade Joseons militär. När Yi vågade säga ifrån mot den institutionella korruptionen fråntog hans rasande överordnade honom hans titel och tvingade honom att ta befälet över fästningen Konwon, en farlig position vid den norra gränsen där de hoppades att han skulle bli dödad. Fästningen attackerades strax därefter av en jurchensk plundringsarmé, men Yi gillrade en genialisk fälla som ledde till att fiendens ledare kunde tillfångatas och avrättas. Men just när hans stjärna började stiga dog hans far plötsligt, vilket gjorde att han var tvungen att dra sig tillbaka från tjänsten för att sörja.
Wär Yi åter tog värvning befann han sig återigen på den mottagande sidan av en invasion från Manchuriet. Under anfallet träffades han av en pil i benet, men drog tyst ut pilen och fortsatte, för att inte någon av hans underordnade skulle tappa moralen. Denna modiga uppvisning gjorde bara hans äldre rivaler ännu mer förbittrade, och de lät arrestera honom för "desertering". När Yi vägrade att erkänna, även under tortyr, blev han av med sin rang och fängslades. Det krävdes ett direkt ingripande från kung Seonjo för att befria honom, på villkor att han skulle tjänstgöra som en vanlig soldat - han accepterade med sådan ödmjukhet att kungen benådade honom.
Färefter intresserade sig Seonjo direkt för hans karriär, men hans alltmer avundsjuka fiender fortsatte att ingripa och lät honom rotera mellan olika poster tills Yi hamnade på Cholla Left Naval Station i hamnstaden Yosu. I vanliga fall var jobbet att hålla pirater borta. Men det fanns ett mer akut hot från den mest osannolika av platser. Härefter att ha fullbordat Japans årtionden långa enande, pådriven av framgång och gränslös ambition, ställde Japans krigsherre Hideyoshi in siktet på det omöjliga: han skulle erövra Kina. Men först måste han korsa Tsushimasundet och etablera en landstigningsplats på den koreanska halvön. Med typisk högmodig bravado skrev han till den koreanska kungen och bad honom hjälpa till att rädda sitt lands "själ" och "hjälpa mig att röja väg". Men som en virtuell vasall till det överlägsna Ming-Kina var det helt enkelt inte ett alternativ för Korea att ställa sig på Hideyoshis sida.
Ergad inledde Hideyoshi ett mäktigt angrepp och skickade 160 000 krigare under ledning av den kristne lorden Konishi Yukinaga och den orädde buddhisten Kato Kiyomasa. Koreanerna blev fullständigt överväldigade av den japanska kombinationen av bågskyttar, bågskyttar och svärdsmän, som stormade hela vägen från Seoul till Pyongyang på bara några månader. Det var ett krig som Korea aldrig tidigare skådat, där japanerna dödade och förstörde i en aldrig tidigare skådad omfattning.
Samurajerna hade alltid varit stolta över att slita huvudet av sina offer och räkna dem. Men i Korea massakrerade de så många att de var tvungna att byta till att skära av deras öron, varav 38.000 senare begravdes i Kyoto. 90 procent av koreanerna blev hemlösa och jordbruket decimerades, vilket utlöste landsomfattande svältkatastrofer. Mitt i samhällets kollaps föll Koreas hopp på en enda man, den ständigt industriella amiralen Yi.

Trots att han fulländade sköldpaddsskeppet var Yis största tillgång hans genialitet

Yi ville aldrig visa svaghet och gjorde det till en vana att dölja sina skador för att inte demoralisera sina juniorer

Flyckligtvis hade Yi redan arbetat hårt. Han hade en ganska osofistikerad sjöfartstradition och insåg att japanerna i stället lastade ett stort antal män på bredbenta fartyg, från vilka de lät pilar och kulor regna över fienden tills de slutligen skickade in svärdsmännen för att borda och göra slut på dem. De mäktigaste japanska fartygen, Atakebune, var klädda i järn, vilket gjorde dem tröga och bäst lämpade för kustnära operationer. Korea hade redan börjat experimentera med en kanonbeväpnad Geobukseon, eller "sköldpaddsskepp", men vid tiden för Yis utnämning var den koreanska flottan sorgligt oförmögen att ta sig an sin japanska motsvarighet. Yi slösade ingen tid på att täppa till luckan. Med hjälp av lokala båtvarv utvecklade han inom loppet av några månader ett fartyg som var tillräckligt avancerat för att ta kontroll över halvöns flera inlopp och skära av Japans försörjnings- och kommunikationslinjer. Med exceptionellt skydd, monterade kanoner och hög hastighet gav de Yi tillräcklig mångsidighet för att föra kampen till Japan.
Tet enda problemet var att han hade mindre än ett dussin av dem att arbeta med. Om han skulle ha någon chans att göra en buckla i Japans armada måste han förlita sig på en annan tillgång: sitt eget geni. Som en mästerlig strateg förutsåg han att japanerna skulle svara på hans kanonbestyckade fartyg med att tillverka sina egna. Han låg alltid ett steg före och utarbetade en taktik som kallades "att hålla fast vid varandras svansar", där hans fartyg riktade sina kanoner mot samma mål när de passerade dem i tur och ordning och släppte lös en apokalyptisk ström av kontinuerlig kanoneld. En annan av hans innovationer, "att dra in fisken i nätet", innebar att hans fartyg låtsades retirera för att dra in hela fiendens flotta i sin anfallslinje. När han inte kunde utkämpa striderna på sina egna villkor spydde han ut svavel- och salpeterångor som förblindade de japanska sjömännen så att han kunde komma närmare. Tör att förbereda sig för dessa närstridsmöten gömde han sina roddare och kanonbesättningar i tjocka, järnbundna däcksplankor av trä, vilket gjorde dem praktiskt taget ogenomträngliga. Han använde också det krökta översta däcket som takskydd och tränade sina besättningsmän att sticka sina spjut genom springor i däcket, dolda bakom halm och rök.
Ued hjälp av dessa innovationer gjorde Yi en omedelbar insats och flög runt till den sydöstra kusten för att rädda amiral Won Gyuns decimerade flotta. Anmärkningsvärt nog svarade den svartsjuke Won Gyun inte med tacksamhet utan med vad Yi beskrev som "ett ondskefullt hjärta fullt av lömska knep". Medan Won intrigerade vid hovet fortsatte Yi att besegra Japan i en serie alltmer avgörande segrar till sjöss. I ett fall, som speglade hans fall från hästen, höll Yi, trots att han var sårad, det dolt för sina män för att de inte skulle bli demoraliserade.
Av slaget vid Hansando 1592 berättade Yis brorson hur hans farbror fejkade en reträtt och lockade japanerna från den grunda inloppet där de hade ett övertag och "ut på öppet hav". När japanerna tog upp jakten viftade Yi plötsligt med sin flagga och ropade på en motattack. Hans skepp svängde tillbaka i en Crane Wing-formation, avfyrade en chockerande spärreld av kanonkulor och brinnande pilar och förstörde 73 skepp. Yis seger var så avgörande att den helt och hållet decimerade de japanska försörjnings- och kommunikationslinjerna. Med sina markstyrkor som mötte allt större motstånd från koreanska gerillasoldater och en försenad kinesisk motattack, hade japanerna drivits in i ett dödläge.
Det faktum att Yi hade befordrats till högste befälhavare för flottan gjorde honom frustrerad över de kinesiskledda fredsförhandlingarna med japanerna, som han inte litade på. När en kinesisk general uppmanade honom att dra sig tillbaka från ett japanskt läger skrek han: "Jag är undersåte i Korea, och för rättvisans skull kan jag inte leva med dessa rövare under samma himmel." Detta frispråkiga sätt gjorde det möjligt för den bittre Won Gyun att iscensätta ännu en komplott mot honom. I ett känslokallt test av hans "lojalitet" beordrades Yi att delta i ett uppdrag som var dömt att misslyckas. Yi ville inte riskera sina mäns liv för ett politiskt spel och fördes tillbaka till Seoul i en bur, där han återigen tvingades tjäna som en vanlig soldat medan Won Gyun stal hans position.
After ett kort uppehåll i fientligheterna återvände Hideyoshi 1597 med ytterligare 140.000 män ombord på 1.000 skepp. Won Gyun utplånades på ett förödmjukande sätt - en skamlig fars som punkterades av hans desperata försök att fly - innan han tillfångatogs och halshöggs. Hovet insåg hur mycket de desperat behövde Yis briljans och vädjade till honom att rädda dagen, mot alla odds. Med bara 12 skepp och 120 sjömän kvar övervägde kungen att avskaffa flottan, men Yi protesterade: "Jag har fortfarande 12 skepp! Så länge jag lever kommer [våra] fiender aldrig att se ner på oss." Yi inledde ytterligare en stadig ström av geniala attacker, underminerade den japanska krigsmaskinen och förlorade till och med en av sina egna söner i processen. I slaget vid Myeongnyang besegrade han en japansk flotta på över 130 fartyg med bara 12 egna.
Islutet av 1598, efter Hideyoshis plötsliga död, började Japan desperat dra tillbaka sina soldater. Yi anade en möjlighet att utdela ett avgörande slag och övertalade den motvillige Mingamiralen Chen Lin att hjälpa honom att attackera 500 japanska skepp när de försökte dra sig tillbaka till sjöss. I det efterföljande mötet vid Noryang förstörde Yi och Chen Lin hundratals fientliga fartyg. Under stridens klimax träffades Yi emellertid av en förlupen kula. Med sina sista andetag uppmanade han sin äldste son Hoe: "Striden är på sin höjdpunkt; meddela inte min död." Hans kropp gömdes i hans stuga och hans kusin slog på krigstrummorna och viftade med flaggorna för att se till att männen inte skulle sörja förrän dagen var slut. Yis död skulle ironiskt nog bli en av de sista under kriget. Tack vare hans insatser kunde Japans erövring avslutas, även om samurajerna förberedde sig på att vända sina svärd mot varandra igen.

Den koreanska Nelson
Efter sin död utnämndes Yi till "Lord of Loyalty and Chivalry" och hyllades för att han ständigt visat prov på "krigarens tre grundläggande egenskaper: ödmjukhet, omdöme och mod". Han var obesegrad i strid och hans anmärkningsvärda marina bedrifter förändrade Östasiens ansikte för alltid. Han har sedan dess odödliggjorts som en sällsynt symbol för integritet och uppoffring i en tid av utbredd korruption, intriger och själviskhet, vilket var typiskt för Joseon-erans politik.
Yi har också vördats utanför den koreanska halvön. Efter sin fantastiska historiska seger mot den ryska Östersjöflottan i Tsushima 1905 sade den japanske amiralen Togo Heihachiro: "Ni kanske vill jämföra mig med Lord Nelson, men jämför mig inte med Koreas amiral Yi Sun-sin. Vid sidan av honom är jag bara en underofficer."
Under tiden, 1921, jämförde den brittiska amiralen George Alexander Ballard Yi med Lord Nelson och anmärkte att även om "det alltid är svårt för engelsmän att erkänna att Nelson någonsin hade en jämlike i sitt yrke", var Yi den enda i tävlingen. "Hela hans karriär kan sammanfattas med Yi Sun-sins anmärkning att han, trots att han inte hade några lärdomar från historien som kunde tjäna som vägledning, förde krig på havet så som det bör föras om det ska ge definitiva resultat, och [han] slutade med att göra den högsta uppoffringen som en försvarare av sitt land."

Amiral Yi hyllas än i dag i båda Korea för sin ödmjukhet, briljans och sitt mod

Yis snabba, välbepansrade och kanonbestyckade sköldpaddsfartyg bidrog till att decimera Japans försörjnings- och kommunikationslinjer

Ett japanskt krigsråd sammanträder för att diskutera hur Korea ska delas upp

Kineser och koreaner attackerar en fästning av japanska inkräktare i Korea, 1598

Hideyoshis första våg av samurajkrigare överväldigade koreanerna med en kombination av arquebusiers, bågskyttar och svärdsmän

Nelson

och

slaget vid trafalgar

För Storbritannien innebar Trafalgar en sista chans att förhindra en invasion. För Nelson var det den sista striden mot en mycket mer skrämmande fiende

ord  frans vit

Just före middagstid den 21 oktober 1805 stod amiralal Viscount Horatio Nelson på däck på sitt flaggskepp HMS Victory. En lätt västlig vind susade genom luften och i fjärran kunde han se fregatterna i den fransk-spanska flottan. I flera veckor hade han tålmodigt väntat, gått igenom taktiken och planerat varje aktion in i minsta detalj. Nu var det äntligen dags och han gav signal till sin flotta att inleda anfallet. På mindre än fem timmar skulle han uppleva en seger som skulle definiera hans liv, och en förlust som skulle avsluta det.
Till dags dato är Nelson ihågkommen som en av Storbritanniens största hjältar - en krigare, en befälhavare och en segrare. Men när han kom till världen den 29 september 1758, som det sjätte av elva barn, var han en sjuklig bebis. Hans föräldrar var så rädda för att han inte skulle överleva att de lät döpa honom i förtid. Denna händelse skulle bli början på en livslång tradition av att kämpa och lyckas mot alla odds.
Tfamiljen Nelson var inte okänd, men de var inte heller särskilt förmögna och de var tvungna att utnyttja sina kontakter för att garantera sina barn en stabil framtid. Nelsons mor, Catherine Suckling, var en avlägsen släkting till Robert Walpole, Storbritanniens första premiärminister. Nelsons mor dog dock tragiskt nog när pojken bara var nio år gammal. Det var hans morbror som skulle komma att få det största inflytandet på hans liv, och bara 12 år gammal inledde Nelson sin karriär inom flottan genom att tjänstgöra under sin morbror, kapten Maurice Suckling, på HMS Raisonnable.
Wär Nelson gick med i flottan var det i de lägsta leden. Men kanske som ett resultat av att han var sjätte barnet i en stor familj, sökte han ära framför allt annat. Strävan efter att göra sig ett namn och nå berömmelse gav honom en arbetsmoral som snart imponerade på hans överordnade och gjorde att han snabbt steg i graderna. Detta var särskilt imponerande för en pojke som led av extrem sjösjuka.
After att ha korsat Atlanten flera gånger fick Nelson, som var angelägen om att uppleva så mycket som möjligt, en befattning på HMS Carcass. Fartyget skickades ut på en expedition över Arktis för att hitta den mytomspunna nordvästpassagen till Indien. Det var ett mycket riskfyllt uppdrag som i slutändan misslyckades och fartyget tvingades vända tillbaka. Längs vägen bestämde sig dock en ivrig 15-årig Nelson för att följa efter en isbjörn över isen. Tack vare en plötslig spricka i isen, som skilde djuret från Nelson, kunde den unge, orädde och orädda pojken i sista stund rädda sig undan en trolig död.
Ten passionerade unga sjömannen såg sin första insats när han var stationerad ombord på Seahorse i Ostindien. Det var bara en kort utväxling av salvor, men Nelson fick erfarenhet och följde noga med. Han var snabblärd och hade ett snabbt sinne för sjötaktik, så när ett fall av malaria gjorde att han fick hemförlovning påverkade det honom mycket. Under tillfrisknandet kämpade Nelson mot ännu en depression, men den här gången var det depression. För någon som var så fast besluten att bevisa sitt värde och skapa sig ett namn var det ett svårt piller att svälja att komma så nära en död i relativ obemärkthet. Men hans stolta, optimistiska anda segrade, och med patriotism och förnyad beslutsamhet klarade Nelson löjtnantsexamen och satte segel igen, den här gången in i det farliga hjärtat av det våldsamma amerikanska självständighetskriget.
Anelson var bara 20 år gammal och fick ta befälet över en fregatt och fick för första gången uppleva hur det var att leda ett fartyg i strid när han anföll spanska bosättningar i Nicaragua. Operationen var en framgång och Nelson blev

Livet i Nelsons flotta

Under Nelsons befäl mötte många 1800-talsseglare större faror än fienden

Arbete och krigföring
Sjömän började vanligtvis sin karriär som pojkar, men under krigstid behövde flottan ytterligare 60.000 man till flottan, och detta kunde inkludera dem som aldrig hade gått till sjöss. Det kvalificerade arbetet utfördes av cirka 20 procent av besättningen, medan resten sysslade med tunga transporter.
Mat & dryck
Maten ombord var av varierande kvalitet, och köttet saltades och lades i tunnor för konservering. Även om mycket av maten var intetsägande och torr fick sjömännen regelbundna måltider. De hade rätt till en gallon öl varje dag och fylleri ombord var ett stort problem i flottan.
Disciplin och bestraffning
Disciplinen ombord på fartygen var hård, men den var lika hård på land. Enligt reglerna på ett fartyg, de s.k. krigsartiklarna, kunde män hängas för myteri, förräderi, desertering eller sodomi. Lindrigare former av bestraffning var att löpa gatlopp och piskning.
Hälsa och hygien
Eftersom männen levde under så trånga och fuktiga förhållanden grasserade sjukdomar, och 50 procent av alla dödsfall i Royal Navy 1810 tillskrevs dem. Kirurgin var långt ifrån avancerad och amputationer användes för skadade lemmar, och det finns berättelser om badkar fyllda med avhuggna kroppsdelar under strider.
Lön och förmåner
Fattigdomen tvingade många män till sjöss, och utöver den årliga lönen delades rikedomarna från erövringen av ett fiendefartyg upp mellan männen baserat på rang. Kaptenerna fick tre åttondelar av belöningen, men Nelson klagade ofta över att han inte fick några prispengar eftersom han ofta var stationerad långt från områden med rikedomar.

berömdes för sitt snabba tänkande och sina modiga handlingar. Framgången varade dock inte länge, eftersom nästan hela den brittiska styrkan drabbades av gula febern. Nelson själv klarade sig knappt med livet i behåll, och när han återvände till sjöss 1784 var det inte för att leva ett liv med djärva strider och tappra framgångar. Istället blev Nelsons roll att se till att navigationslagen efterlevdes. Han fick många fiender, och ensamheten som befälhavare fick honom att sjunka tillbaka i förtvivlan och depression. När han återvände hem var han mycket impopulär bland sina släktingar, utan någon utnämning och arbetslös i fem långa år.
Nelson var misshandlad och blåslagen, men han var inte besegrad. Hans äktenskap med änkan Frances Nisbet, som hade en femårig son, gav nytt liv åt en man som redan var mycket äldre än sina 29 år. Under tiden, utomlands, inträffade händelser som skulle påverka hans liv för all framtid. Frankrikes folk gjorde uppror, kungen hade dödats, världen tittade på och till slut fick Nelson ett eget fartyg att föra befäl över: Agamemnon med 64 kanoner.
Allera saker och ting i Nelsons liv började bli bättre - han hade en kärleksfull fru hemma, ett snabbt och kraftfullt fartyg under sitt befäl och en skicklig besättning som lyssnade och följde hans order. Detta dynamiska liv passade Nelson, och i det började han blomstra. Den entusiastiske unge mannen fanns fortfarande kvar, men en annan sida växte fram, en suverän befälhavare som kunde få genialiska glimtar. Det var under den här perioden, när han försvarade hamnen i Toulon, som Nelson för första gången korsade sina svärd med en 24-årig fransk artilleriofficer vid namn Napoleon Bonaparte.
Iet var i denna storm av revolution, oroligheter och krig som Nelson uppnådde några av sina mindre kända men lika anmärkningsvärda segrar mot spanjorerna vid Cape Vincent 1797 och i slaget vid Köpenhamn. Den djärve, orädde befälhavaren började skapa sig ett namn. Hans män avgudade honom eftersom han inte bara var extremt kapabel, utan också våghalsig - en egenskap som kostade honom synen på höger öga.
I den brittiska flottan var han något av en rebell som ignorerade order om att dra sig tillbaka. Vid ett tillfälle under slaget vid Köpenhamn lyfte han sitt teleskop till sitt blinda öga och låtsades att han inte såg ordern om att dra sig tillbaka. Nelsons viljestyrka och envisa brittiska anda gav honom seger efter seger, och även om han beundrades stort som ledare fanns det en rest kvar av den unge man som sökte bekräftelse och ära. Depression och självtvivel var demoner som Nelson var dömd att kämpa mot till sin sista dag, fiender som inte ens en miljon segrar och utmärkelser kunde besegra.
Aven om ett fredsavtal hade undertecknats med Frankrike 1802 bröt kriget ut igen bara ett år senare. Nelson utsågs till överbefälhavare för Medelhavsflottan och hissade sin flagga på det fartyg som för alltid skulle vara förknippat med hans namn, HMS Victory. Hans uppdrag var att blockera Toulon för att förhindra att franska fartyg där mötte dem i Atlanten och även spanska fartyg i Cadiz och Cartagena. Storbritannien var väl medvetet om att det pris Napoleon önskade sig mest av allt var en invasion av deras eget land och dess slutliga förstörelse. Med den kombinerade styrkan hos dessa fartyg var invasionen en mycket verklig möjlighet. Om de förenades kunde denna enda oövervinneliga flotta ta kontroll över Engelska kanalen, vilket skulle göra det möjligt för den franske kejsaren att härja i Storbritannien och lämna det i spillror. Det var upp till Nelson och hans män att förhindra att det hände.
Ten franske amiralen Pierre Villeneuve var en man under press. Det var under hans befäl som den kombinerade flottan skulle segla, och det var upp till honom att se till att så skedde. Trots att Nelson och hans flotta lurade i närheten lyckades Villeneuve smyga ut från Toulon i skydd av dåligt väder. När Nelson insåg att amiralen hade förflyttat sig tog han upp jakten. Fransmännen återförenades med några av sina fartyg, men de

"Nelson hade aldrig önskat sig ett långt, bekvämt liv; han var en havets mästare och en äventyrare"

nelson och slaget vid trafalgar

Nelsons lätt igenkännliga medaljer gjorde honom till ett värdefullt mål för franska prickskyttar vid Trafalgar

Nelsons sjukdomar och skador

Nelsons tendens att hamna mitt i stridens hetta ledde till att han drabbades av en mängd sjukdomar under hela sin karriär som sjöfarare

När Nelsons karriär inom flottan började, började också hans kamp mot en sjömans värsta mardröm - kronisk sjösjuka. Nelson led av denna åkomma under resten av sitt liv.

1771

I San Juan drabbades Nelson av en mängd olika sjukdomar - dysenteri, gula febern, bröstsmärtor och till och med förgiftning av en giftig frukt.

1780

Som många andra sjömän på den tiden drabbades Nelson och hans besättning av skörbjugg, och detta skulle bli en återkommande sjukdom som amiralen senare skulle arbeta för att eliminera på sina fartyg.

1782

1794

I Bastia var Nelson nära att dödas av en stor mängd jord från ett tungt skott som föll över honom. Några dagar senare träffades han av jord och stenar från en explosion och blev blind på höger öga.

Denna målning från 1800-talet visar en döende Nelson i kapten Hardys armar medan striden pågår runt omkring honom

1798

Nelson träffades av ett fragment av ett hagelskott under striden. Återigen förklarade han sig död men fortsatte att leda striden medan han blödde kraftigt. Nelson led av förblindande huvudvärk under resten av sitt liv.

Återigen förkunnade Nelson att hans död var nära när han drabbades av svår värmeslag och kräkningar, men han återhämtade sig anmärkningsvärt snabbt.

1801

1776

Nelson drabbades för första gången av vad som skulle komma att bli en återkommande sjukdom - malaria. Den första attacken tog nästan hans liv, men den gav honom också en vision av en röst som berättade att han skulle bli en hjälte.

1781

I London klagade Nelson över att han hade besvär med sin vänstra arm och sitt vänstra ben. Fingrarna på hans vänstra hand var också vita, domnade och svullna.

1787

När Nelson återvände från Västindien drabbades han av en så svår feber att man förberedde ett fat med rom för att bevara hans kropp om han skulle avlida.

1797

Mitt under striden träffades Nelson av en muskötkula ovanför höger armbåge. Det förklarades att han var död, men skeppskirurgen amputerade hans underarm. En halvtimme senare återvände han till striden.

1799

I Palermo, Sicilien, rapporterades Nelson lida av vad han trodde var hjärtattacker, åtföljda av depression, huvudvärk, sjukdom och matsmältningsbesvär.

1805

Under slaget vid Trafalgar träffades Nelson i axeln och ryggraden. Ännu en gång sa han: "Jag har bara en kort tid kvar att leva." Den här gången hade han rätt.

Idag visas HMS Victory upp på Portsmouth Historic Dockyard

misslyckades med att ta kontroll över kanalen och flydde söderut till Cadiz med sin flotta.
Napoleon var inte nöjd med Villeneuves försening och hade redan planer på att ersätta honom. Det var en sista anklagelse om feghet som tvingade Villeneuve att lämna hamnen, och såvitt han visste fanns det ingen brittisk styrka i närheten som kunde hoppas på att besegra honom. Olyckligtvis för Villeneuve hade han fel.
Wär Villeneuve först satte kurs mot Cadiz hade Nelson återvänt hem, och under 25 dagar hade han finslipat sin strategi. Napoleon hade koncentrerat sig på sin Grande Armée i Österrike, men i England var en invasion till havs fortfarande en mycket verklig möjlighet, och Nelson var hjälten som kunde förhindra den. Den 15 september 1805 seglade Nelson ut med Victory igen, och han var mycket noga med att hålla sin huvudflotta långt ute till havs. Villeneuve hade ingen aning om att det han mötte var en strategi som var utformad för att stoppa honom för gott och en man som fortfarande hade något att bevisa.
Als silhuetterna av den kombinerade flottan syntes i soluppgången över Kap Trafalgar började britterna äntligen röra på sig. De delade upp sig i två divisioner, den ena ledd av Nelson och den andra av Collingwood. Ombord på Victory beordrade Nelson sin löjtnant att föra ut ett meddelande till flottan: "England förväntar sig att varje man gör sin plikt." Nelson var många saker - nyfiken, energisk och till och med hänsynslös. Hans äventyrslystnad och strävan efter personlig stolthet hade fått honom att resa till världens mest avlägsna platser, men det var hans plikt som höll honom kvar där. Det var denna pliktkänsla inför rädsla och fara som Nelson ingöt i sina män den dagen.
Tmännen hade all rätt att vara rädda. Den tidens sjötaktik innebar att nästan varje slag följde en bestämd sekvens - fartygen ställdes upp mot varandra och anfölls med bredsideskanonerna. Denna strategi var en så integrerad del av den tidens sjökrigföring att den hade inspirerat till namnet "linjeskepp" för de fartyg som deltog i den. Men Nelson hade andra planer. Han skulle avvika från normen och i stället för att möta Villeneuves flotta på vanligt sätt, skulle han anfalla dem från väster, i rät vinkel, i två skvadroner. Detta innebar en enorm risk för Nelson och hans män, eftersom de utsattes för flottans kraftfulla och förödande bredsideskanoner, men om de kunde skära sig igenom kunde de skära flottan i tre delar.
Tbritterna ställde upp sig i två långa linjer och likt två pilar sköt de framåt. De stormade mot den kombinerade flottan, ledda av flaggskeppen. Den fransk-spanska flottan hade inte förväntat sig eller förberett sig på en sådan taktik. Det franska fartyget Fougueux avlossade en bredsida mot Collingwoods Royal Sovereign när han bröt igenom linjen, men det var för sent. Sovereign rammade Santa Ana, det spanska flaggskeppet, med en attack så förödande att den satte 14 kanoner och 400 besättningsmedlemmar ur spel.
Victory ledde under tiden anfallet mot de två fartygen Redoubtable och Bucentaure. Eftersom flottan var så trängd tvingades Victory ramma fartyget och avfyra bredsidor på nära håll.
Tsituationen var så farlig att många hade uppmanat Nelson att leda striden från säkert avstånd, eller åtminstone ta av sig de hedersstjärnor som lyste på hans rock. Nelson vägrade. Han hade varit nära döden många gånger tidigare, men han var övertygad om att han skulle möta sitt slut vid Trafalgar. Han hade redan tagit farväl av sina vänner och sin familj, och om han skulle dö så skulle han göra det med sina medaljer på bröstet.
Frenchmatroser i Redoubtables rigg plockade redan bort män som var utsatta på Victorys däck. Minuterna innan Nelson själv blev skjuten sprängdes en man som stod bredvid honom mitt itu av en kanonkula, men Nelson rörde sig inte. Oavsett om det var av stolthet, övermod eller mod stannade Nelson kvar på sitt skepps däck. Strax efter kl. 13.00 träffades Nelson av ett muskötskott som kastade honom i däckgolvet och krossade hans ryggrad. Han ropade fortfarande ut instruktioner till sin besättning och bars ned för att undersökas av en kirurg, som bekräftade att döden var nära förestående.

Slaget vid Trafalgar

FRANSKA / SPANSKAKOMBINERAD
Befälhavare: Pierre Charles Villeneuve
Flottans storlek: 40 fartyg
Fartyg erövrade: 21
Förstörda fartyg: 1
Sårade: 2,538
Döda: 3,243
Tillfångatagna: 8,000

33

21 oktober 1805

BRITISH
Befälhavare: Horatio Nelson
Flottans storlek: 33 fartyg
Fartyg erövrade: 0
Förstörda fartyg: 0
Sårade: 1,208
Döda: 458

12

11

16

09

06

08

07

02

05

04

17

03

15

14

25

01

32

31

29

28

27

24

23

22

21

20

13

19

18

Brittiska flottan

Seger
Euryalus
Téméraire
Neptunus
Erövraren
Leviathan
Britannia
Ajax
Orion
Agamemnon
Minotauros
Spartiaten
Sirius
Phoebe
Naiad
Pickle
Entreprenör
Kunglig suverän
Belleisle
Mars
Tonnant
Bellerophon
Kolossus
Akilles
Polyfemos
Swiftsure
Hämnd
Trots
Prins
Thunderer
Dreadnought
Försvar
Afrika

Franska flottan

Argus
Achille
Berwick
Argonaute
Hermione
Thémis
Swiftsure
Aigle
Algésiras
Pluton
Fougueux
indomptable
Redoutable
Neptunus
Bucentaure
Héros
Furet
Hortense
Mont Blanc
rhin
Duguay Trouin
Formidabel
Cornélie
Intrépide
Scipion

Spanska flottan

Principe de Asturias
Argonauta
San Ildefonso
San Juan Nepomuceno
Montañés
Bahama
Monarca
Santa Ana
San Justo
San Leandro
Santísima Trinidad
San Agustin
San Francisco de Asis
Rayo
Neptuno

Nelsons taktik

Strid till sjöss följde vanligtvis definierad taktik, men Nelson avvek, riskerade allt och tog krigets mest avgörande seger

Bredsida
Eftersom det var nästan omöjligt för fartyg att skjuta över fören eller aktern, placerades alla kanoner längs fartygets sida. Därför var det kaptenens mål att vända fartygets sida mot fiendens sida och sedan släppa loss kanonerna i en attack. Detta kallades för en bredsida.

Raking
En bredsidesattack var kraftfull, men den utsatte fartyget för fiendefartygets eld. Det var säkrare för fartyget att föra sin bredsida mot fören eller aktern på fiendefartyget. Det innebar att fartyget kunde skjuta genom hela fartygets längd, medan fienden inte kunde besvara elden. Detta kallades för "raking".

Traditionell formation
Eftersom huvudsyftet med ett slag var att ställa sina fartyg bredsidigt mot fiendens för att få ut förödande eldkraft, ställdes fartygen upp så att de kunde ge sig ut i en strid ström av attacker mot varandra. Ofta resulterade detta i två linjer av fartyg som seglade parallellt och utväxlade bredsidor om och om igen.

Nelsons touch
Under slaget vid Trafalgar fattade Nelson det riskfyllda beslutet att överge den traditionella taktiken och i stället attackera flottan i rät vinkel. Hans fartyg utsattes för en störtflod av attacker när de närmade sig, men när de bröt igenom linjen rammade de fiendens fartyg och slog ut dem ett efter ett.

nelsons arv

Vi har talat med Roger Knight, som år 2000 bytte karriär från biträdande chef för National Maritime Museum till lärare och författare. Hans största bok är den prisbelönta Strävan efter seger: The Life and Achievement of Horatio Nelson (2005). Denna biografi översattes till franska 2015, vilket var första gången sedan 1800-talet. I september 2016 publicerade han en studieguide om Nelson i serien Connell Guides.
Hur inflytelserik är Nelson och hans eftermäle idag?
Nelsons arv har haft en brokig historia, för de inskränkta medelviktorianerna gillade inte hans förhållande med Emma Hamilton och han blev i tysthet avförd som nationalhjälte. Men när det tyska sjöfartshotet dök upp i slutet av 1800-talet återupplivades hans hjälteegenskaper av dem som ville att fler krigsfartyg skulle byggas, och han blev åter på modet.
Minnet av hans klara segrar fick den brittiska allmänheten att förvänta sig att Royal Navy skulle överväldiga tyskarna i första världskriget - efter slaget vid Jylland 1916 blev de besvikna. Minnet av hans karaktär och segrar dök dock upp igen som moralhöjande propaganda under andra världskriget.
På 2000-talet har Royal Navy inte längre någon världsomspännande roll eller ett imperium att försvara och är en bråkdel av sin storlek från mitten av 1900-talet. Ändå kvarstår Nelsons inflytande och han är fortfarande en av de främsta nationella hjältarna. Flottor runt om i världen studerar fortfarande hans ledarskap och managementmetoder, då han, mycket ovanligt för den tiden, litade på och delegerade ansvar nedåt. En förändring som har skett är att historikerna vet mycket mer om officerarna, sjömännen och fartygen i den georgiska segelflottan, och i studierna av Nelson tar man hänsyn till många andra personer och historiska faktorer när man skriver om hans segrar.
Den kanske svåraste delen av Nelsons arv att analysera är det sätt på vilket han fortfarande ses som den person som ledde det nationella motståndet mot Napoleons Frankrike. Hur mycket påverkar minnet av honom våra komplexa relationer med den europeiska kontinenten?

Spanska och franska flaggor hängdes upp i St Paul's Cathedral under Nelsons statsbegravning

Nelson's Column, i hjärtat av London, är en permanent påminnelse om amiralens uppoffring

Med 50 kanoner på vardera sidan arbetade besättningen på Victory outtröttligt för att besegra den kombinerade flottan

Dross sina skador och sin oerhörda smärta bad Nelson ständigt om uppdateringar om slaget. Innan han dog fick han veta att den brittiska flottan hade tagit 15 fiendefartyg. Nelsons farliga taktik hade fungerat; han visste att han hade vunnit. När han drog sitt sista andetag kysste hans älskade flaggkapten Hardy hans panna och Nelson yttrade sina sista ord: "Nu är jag nöjd. Tack gode Gud, jag har gjort min plikt."
Nelson hade aldrig önskat sig ett långt och bekvämt liv; han var en havets mästare och en äventyrslystnadens man. När han lämnade denna värld med nyheten om sin största seger ringande i öronen, lämnade han den slutligen med stolthet.
Nelsons dödliga skada gjorde att han missade höjdpunkten i slaget, då tre brittiska fartyg slog det franska flaggskeppet Bucentaure till underkastelse och Villeneuve tvingades kapitulera. Överallt runtomkring slog brittiska fartyg hål på den kombinerade flottan. Det franska fartyget Achille vägrade att ge upp och sprängdes i luften med alla ombord.
I slutet av slaget hade britterna lidit 1.666 förluster, medan den kombinerade flottans förluster uppgick till nästan 14.000. Frankrike och Spanien förlorade cirka 21 fartyg i slaget, medan Storbritannien inte förlorade något. Napoleons planer på att invadera England var därmed definitivt omintetgjorda.
Tsegern vid Trafalgar cementerade den brittiska dominansen på havet, en dominans som skulle stå ohotad i ytterligare tio år av krig och mer än 100 år av världsomspännande sjöherravälde. I England överskuggades dock denna seger helt av nyheten om Nelsons död. Han hade varit nationens hjälte innan han gav sig av, och när hans kropp återlämnades var han deras martyr. Nelsons kropp förvarades i ett fat med rom inför hemresan, eftersom amiralen hade begärt en landbegravning. Han hedrades med en magnifik statsbegravning i St Paul's Cathpaul's Cath edral och hans popularitet bland folket steg till skyarna. Hans bild ristades in i otaliga statyer och monument, gator uppkallades efter honom och hans flaggskepp bevarades omsorgsfullt och är idag det äldsta örlogsfartyg som fortfarande är i tjänst.
Nelsons uppgång från ett litet, sjukligt barn till den störste och mest-mest älskade krigshjälten i brittisk historia kommer troligen aldrig att upprepas. Han är fortfarande en viktig del av den brittiska identiteten, och hans berömda kolumnen står i hjärtat av huvudstaden. Mannen själv har fått en nästan gudaliknande status, en källa till stolthet, pliktkänsla och mod. Men han var också en man som leddes av en önskan att bevisa sig själv och som led av självtvivel. Kanske är detta Nelsons och Storbritanniens största bedrift; inte en marin seger, utan viljestyrkan och modet att segla mot osäkerhetens och rädslans vindar och till slut segra.

HMS Seger

HMS Victory är berömd för sin avgörande roll i slaget vid Trafalgar och fungerar idag som ett levande museum över den georgiska flottan

Mastar för stolparVictories master var tillverkade av flera stora trälister som var ordentligt sammanbundna med järnringar.

Alven om Victory är berömt för sin roll i Trafalgar, hade Victory som fartyg upplevt många slag innan Nelson förde befälet över det, och många fler efteråt. Victory lades ner 1759 och sjösattes 1765 och beställdes som ett nytt förstklassigt fartyg. Fartyget var ovanligt stort under en period då den brittiska flottan använde sig av mindre och snabbare fartyg, men med 100 - och så småningom 104 - kanoner ombord var det en kraft att räkna med. Victory deltog i striderna vid Ushant, belägringen av Gibraltar och slaget vid Cape St Vincent innan det byggdes om för Nelson och Trafalgar. Fartyget skulle komma att överleva sin berömde befälhavare och seglade på många expeditioner till Östersjön innan det slutligen förtöjdes i Portsmouth i slutet av 1812.

"fartyget var ovanligt stort under en period då mindre och snabbare fartyg användes"

storlekVictory mätte 69,34 m överallt och kunde röra sig med en maxhastighet på åtta till nio knop (15 till 17 km/h). Det krävdes också 821 besättningsmedlemmar för att segla den tillräckligt.

galjonsfigurUrsprungligen hade Victory en tung, utsmyckad och dekorativ galjonsfigur, men den började ruttna och ersattes med en mycket lättare, enklare och mer praktisk design.

kanonerVictory hade ursprungligen 100 kanoner, men restaureringar före Trafalgar gjorde att fartyget fick 104 kanoner fördelade på fyra däck. De kanonkulor som avfyrades vid Trafalgar vägde upp till 15 kg.

KättingvalsenChainwales var fästanordningarna på fartygets sida för stående rigg som satt på övre däckets kanonportar. Detta förhindrade att riggen störde kanonerna när de avfyrades.

HMS VICTORY

topparAtt minska vikten och öka hastigheten var en viktig prioritet när Victory byggdes om, så topparna, som ursprungligen var tillverkade av tung ek, ersattes med två halvor av gran.

MålningMellan 1800 och 1803 genomgick Victory omfattande reparationer, och det var då som den målades med de ikoniska svarta och gula strimmorna. Denna färg skulle senare komma att användas av alla Royal Navys örlogsfartyg.

kanondäckVictory hade 32Ib (14,5 kg) kanoner på det nedre kanondäcket. De använde inte bara mindre krut än de tidigare 42Ib (19 kg), utan var också lättare, snabbare och lättare att ladda.

krig på vågorna

1900-talet skulle komma att präglas av dreadnoughtens uppkomst, en våldsam kapplöpning mellan flottorna och den marina maktens höjdpunkt

70 Kapprustning före första världskrigetinblick i kampen mellan Storbritannien och Tyskland om att dominera haven
72 Marin teknikundersök de tekniska framsteg som förändrade kriget till sjöss för alltid
74HMS Dreadnoughtutforska fartyget från 1906 som bröt ny mark och revolutionerade flottans design
76 Huvud mot huvudMännen, metoderna och maskinerna som låg bakom Storbritanniens och Tysklands strävan att härska över Atlanten
78 Slaget om Jyllandkunde lite mindre försiktighet ha gjort det möjligt för Royal Navy att göra slut på den tyska kejserliga flottan i maj 1916?
80 När slagskeppen styrdevågornaVi pratar med Nick Hewitt, expert på Royal Navy, om hur slagskepp i metall tog sig till toppen av sjökrigföringen
82Ubåtsjägare
Medan andra världskriget rasade hotades Storbritannien av svält på grund av ubåtarnas obevekliga attacker mot de allierades konvojer. Nya metoder skulle behövas för att slå tillbaka och avvärja katastrofen av nederlag
90Midwaykrigsförloppet i Stilla havet vände i kölvattnet av USA:s brutala krossande av den kejserliga japanska flottan
98 Slaget vid LeytebuktenDyk ner i den största marina sammandrabbningen under andra världskriget, en strid som såg början på kamikazeattackerna och slutet på det japanska hotet till sjöss
102 Yamato: Japansdödsdömda flaggskeppTrots att nederlaget var ett faktum insisterade de skamfilade ledarna för Japans flotta på ett självmordsuppdrag som skulle kosta tusentals liv och nationens finaste skepp

70

"b-24 liberators lyckades sänka mer än 70 u-båtar under slaget om atlanten"

82

kapprustning före första världskriget

Efter det anglo-japanska fördraget 1902 var Storbritanniens tid av splendid isolation över - en farlig och multipolär era inleddes

HMS Indomitable var en av slagkryssarna i Invincible-klassen och hade stor eldkraft

Efter att ha blivit överraskade av HMS Dreadnought svarade Tyskland med en flotta som hade mycket starkare pansar

Slagskeppet av Nassau-klass
Den tyska högsjöflottan sjösätter sina första dreadnoughts
Beställdes:1910
Land: TysklandTyska kejsardömet
De fyra slagskeppen av Nassau-klass var Tysklands första svar på HMS Dreadnought. De var långsammare, rullade i hård sjö och var utrustade med mindre kanoner på 28 cm (11 tum), men tack vare tornens placering kunde de matcha Dreadnought skott för skott: åtta kanoner för eldgivning framåt och bakåt och sex för bredsidor.

Slagkryssaren av Invincible-klass
I takt med att kapprustningen intensifierades beställde Royal Navy den revolutionerande "slagkryssaren
Beställdes:1908Land: StorbritannienBrittiska imperiet

År 1908 antog kejsardömet Tyskland det andra tillägget till marinlagen, en plan för en utökad högsjöflotta. Som svar på detta förbättrade John "Jackie" Fisher HMS Dreadnought och lade till ytterligare en revolutionerande design till Royal Navys arsenal. Den snabba och dödliga slagkryssaren var lika snabb som en pansarkryssare men lika tungt beväpnad som ett slagskepp.

Richard Burdon Haldane
Storbritanniens krigsminister var oroad över Tysklands väpnade svar på Dreadnought och reste till Tyskland för krissamtal
Aktiva år: 1905-12Land: Storbritannien Brittiska imperiet

Richard Burdon Haldane träffade regelbundet kejsar Wilhelm för att försöka komma överens om villkoren. Fredsförhandlingarna nådde sin kulmen 1912, då Haldane reste till Tyskland för att dämpa motsättningarna. Haldanes uppdrag varade i fyra dagar och slutade i ett misslyckande när Tyskland meddelade att man skulle utöka sin flotta ytterligare. Lyckligtvis var Haldane faktiskt fullt förberedd på ett europeiskt krig och genomförde omfattande reformer av den brittiska armén under hela sin tid som president.

Ja, det stämmer: Efter att ha kämpat för att undertrycka Tysklands imperialistiska ambitioner såg Haldane till att de brittiska styrkorna var redo att agera

Alfred von Tirpitz
Den aggressive och entusiastiske statssekreteraren som förändrade den tyska närvaron på haven
Aktiva år:1897-1916Land: TysklandTyska kejsardömet
Utan Tirpitz stöd för de fem sjölagar som antogs mellan 1898 och 1912 hade den tysk-engelska kapprustningen till sjöss sett helt annorlunda ut. Hans entusiasm för en drastiskt utökad tysk flotta ledde till stora reformer i strävan efter Storbritanniens dominans. Tirpitz var hjärnan bakom de radikala framstegen och gjorde klart att Storbritannien nu var fienden.

Tirpitz reformperiod tvingade effektivt Storbritannien in i en ny era av marin expansion

Slagskeppen må ha härskat över haven, men under vågorna fanns ett helt nytt hot i och med ubåtskrigets intåg

HMS Queen Elizabeth: Superdrakkrigaren

Den oljedrivna kolossen och det första "snabba slagskeppet
Beställdes: 1914
Land: StorbritannienBrittiska imperiet
Precis som slagkryssaren utvecklades det "snabba slagskeppet" som ett svar på dreadnoughternas ökande kraft och hastighet. Queen Elizabeth var det första av de snabba slagskeppen och hade åtta 38 cm (15 in) kanoner på sin centerlinje. Det hade fyra torn, eftersom det femte tornet inte behövdes för att skapa utrymme för de nya oljedrivna turbinerna.

Ubåten U-31
Den osynliga dreadnought-jägaren under vågorna
Beställdes:1914
Land: TysklandTyska kejsardömet
Under en årlig brittisk flottövning före kriget lyckades två brittiska ubåtar, som utgav sig för att vara fiendens infiltratörer, torpedera tre slagskepp. Storbritannien må ha haft övertaget med sina slagskepp och slagkryssare, men 1914 sjösatte Tyskland sin första dieseldrivna ubåt, U-31, med en räckvidd på 12.553 kilometer. Ubåtarna skulle sätta skräck i Royal Navys amiraler när kapprustningen tog en ny vändning.

"Ubåtar skulle sätta skräck i Royal Navys amiraler när kapprustningen tog en ny vändning"

Koenig-klassen
Tyskland inför "superavfyrande" torn på mittlinjen
Beställdes: 1914
Land: TysklandTyska kejsardömet
De fyra slagskeppen i Koenig-klassen hade sina tio kanoner på 30 cm (12 tum) på mittlinjen för att få en bredare eldbåge, och de fem tornen var staplade i ett nytt "superavfyrningsarrangemang". I striden visade SMS Koenig upp de tyska fartygens nya försvarsförmåga när det drabbades av eld. Det kunde fylla några av sina magasin när de fattade eld och sedan ta emot tonvis med vatten innan det retirerade.

Nedan: De brittiska och tyska flottorna var så värdefulla för sina respektive nationer att amiralerna var rädda för att de skulle ta någon form av skada

5 fakta om

den anglo-tyska marina kapprustningen

Den stora "Dreadnought-bluffen
1910 lurade skämtaren Horace de Vere Cole Royal Navy att låta ett sällskap med "abessinska kungligheter" inspektera HMS Dreadnought. De "kungliga" var fem medlemmar av Bloomsburygruppen i förklädnad.
Ramningen av U-29
I Pentland Firth i Skottland i mars 1915 rammade och sänkte HMS Dreadnought den tyska ubåten U-29. Detta är den enda gången som ett slagskepp har lyckats sänka en ubåt.
HMS Agincourt, den tyngsta dreadnoughten under första världskriget
HMS Agincourt hade 14 kanoner på 30 cm (12 tum) i sju torn och vägde 30 250 ton, och var den tyngst beväpnade dreadnoughten i förhållande till sin storlek av alla dreadnoughts under första världskriget.

Slagkryssarens ödesdigra fel?
När ett av Invincibles torn fattade eld under slaget vid Jylland ledde den dåliga konstruktionen av ammunitionshanteringen till att korditladdningar utsattes för lågorna. Invincible och två andra slagkryssare förstördes på detta sätt.
Den sista av Dreadnoughts
USS Texas, som sjösattes 1912, deltog i landstigningen i Normandie samt vid Iwo Jima och Okinawa. Idag är den enda överlevande dreadnoughten ett flytande museum i Houston, Texas.

Marin teknik

HMS Dreadnought och dess efterföljare drevs av ångturbiner och hade stor kanonkraft och definierade slagskeppet på nytt för 1900-talet

In 1904, när spänningen steg på världshaven, beställde Sir John "Jackie" Fisher, amiralitetets visionäre First Sea Lord, en ny typ av slagskepp. Beväpnade med långräckviddiga 12-tums (30-centimeters) kanoner, framdrivna av ångturbiner och skyddade av pansar och inre skott var dreadnoughterna ett nytt och kraftfullt paket av metall och maskiner.

BL 12-tums Mark X-pistoler

ursprung Storbritannien
De tio 30 cm (12 tum) kanonerna i Dreadnoughts huvudbeväpning avfyrade högexplosiva granater och hade en räckvidd på 23 km. De var monterade i fem motordrivna torn: ett föröver, ett akteröver, ett midskepps på mittlinjen och två i "vingarna", på vardera sidan om den bepansrade överbyggnaden.

Ett örlogsfartyg var en lätt måltavla utan kraftfulla vapen, så större och mer destruktiva kanoner skapades i snabb takt av båda sjömakterna

krupp cementerat pansar

SMS Kaiser avbildad på ett vykort. Fartyget skulle möta sitt slut vid en massutskrotning av den tyska flottan 1919

ursprung Tyskland
Tysklands dreadnoughts av Kaiser-klass sjösattes 1911 och använde stålpansar "cementerat" med metallegeringar för att minimera sprickbildning under långa strider. Däckspansaret var nästan fyra tum tjockt i fartygens kritiska zoner. Midjan var dubbelt skyddad: först av ett 36 cm långt "pansarbälte" och sedan av ett inre "torpedskott".

parsons direktdrivna ångturbin
Land: StorbritannienStorbritannien
Ångturbinerna uppfanns av Charles Parsons 1884 och möjliggjorde höghastighetsfart med lång räckvidd. HMS Dreadnought hade två par direktdrivna Parsons-turbiner. Var och en drevs av 18 Babcock and Wilcox-vattenrörspannor och drev två axlar med trebladiga propellrar. HMS Dreadnoughts topphastighet var 21,6 knop (40 km/h).

HMS Queen Elizabeth tjänstgjorde i andra världskriget efter två ombyggnationer

Oljeeldade pannor

ursprung Storbritannien
Dreadnoughts koleldade pannor lämnade ett tjockt rökspår efter sig. Queen Elizabeth-klassens "super-dreadnoughts", som lanserades 1913, var oljedrivna. Olja är mer energitäta än kol, kräver inga eldstäder och ger mindre rök. Winston Churchill, First Lord of the Admiralty, garanterade att man skulle ha tillgång till dessa versioner av dreadnoughten, som var mycket effektivare än tidigare versioner.

Superavfyrande torn
Land: Förenta staternaFörenta staterna
USS South Carolina, som sjösattes 1910, hade ett torn ovanför och något bakom ett annat. Denna "superavfyrande" design komprimerade eldkraften till ett mindre utrymme och skapade ett mindre mål, men konstruktörerna fruktade att chockvågorna från elden från det ena tornet skulle kunna skada det andra. Den innovativa designen kom som en överraskning för Tyskland och Storbritannien, som skulle komma att använda den på Orion- respektive Kaiser-klassen.

De superavfyrande tornen var en amerikansk uppfinning som förbättrade konstruktioner som patenterats av både Tyskland och Storbritannien

Parsons turbin revolutionerade sjökrigföringen genom att ge även de största fartygen en billig och riklig elförsörjning

"Beväpnade med kanoner med lång räckvidd, framdrivna av ångturbiner och skyddade av pansar och inre skott var dreadnoughterna ett nytt och kraftfullt paket av metall och maskiner"

HMS Dreadnought

Detta nya fartyg, som var det dominerande slagskeppet på sin tid, återupplivade den marina kapprustning som intensifierade de anglo-tyska spänningarna under upptakten till första världskriget

Moderna optiska avståndsmätareHMS Dreadnought var den tidens mest exakta slagskepp när det gällde att bestämma avstånd. Den var utrustad med en elektrisk avståndsmätare som utvecklats exklusivt av Barr och Stroud, två professorer i fysik och teknik vid Yorkshire College (numera University of Leeds).

Byggd på 366 dagar

besättningsmedlemmar773
längd:160.6m
bredd:25m
Djupgående:7.9m
Deplacement:18.420 ton
Högsta hastighet över ytan:21 kts (39 km/h)
Räckvidd:6.620 nautiska mil (12.260 km)

Kanoner av typen pounderDreadnoughts pounderkanoner fungerade som en form av försvar mot torpedbåtar. Dessa 76 mm kanoner var placerade antingen högst upp i tornen eller på sidan av fartyget och hade en räckvidd på 8,5 km.

Dumaresq mekanisk dator

Station för sändningEn ny Vickers Range Clock användes ombord på HMS Dreadnought för att kontinuerligt beräkna det förändrade avståndet mellan målfartyget och ett fiendefartyg. Korrektioner kunde göras för att uppdatera klockan när som helst, så att fartyget alltid var ett steg före.

Strategisk mankraftHMS Dreadnought vände på en trend som varit huggen i sten i århundraden och placerade sina officerare och värvade män framåt, mycket närmare bryggan, i ett försök att se till att alla ombord var så nära sina stridsstationer som möjligt.

Illustration: Alex Pang

Krupps cementerade pansarKrupp-pansar, som förkolnade stål för ökad hårdhet, ersattes i början av 1900-talet av Krupp cementerat pansar och användes till HMS Dreadnought. Dess revolutionerande sammansättning gav större elasticitet, vilket minskade risken för sprickbildning.

Reducerat vattenlinjebälte

Snabbare än restenHMS Dreadnought var det första fartyget som använde en experimentell ångturbinmotor i stället för en trippelexpansionsmotor. På den tiden var det det snabbaste fartyget någonsin och nådde en hastighet på 21 knop (39 km/h) trots sin extra tunga eldkraft.

"HMS Dreadnought var det första verkligt moderna krigsfartyget, som kombinerade en revolutionerande beväpning, ett elektroniskt avståndsmätande vapensystem och avancerad hastighetsteknik"

Tre centrala revolvrar för viktstabilisering

Offensiv eldkraftDreadnought var världens mest fruktade slagskepp på grund av sin häpnadsväckande eldkraft. Det var byggt för att briljera i stridssituationer tack vare sina fem 30 cm (12 tum) dubbla kanontorn som hade en räckvidd på upp till 23 km.

Torpedkontrolltorn

Överlägsen eldkontrollAlla 30 cm (12 tum) kanoner ombord hade identiska ballistiska egenskaper, vilket förenklade uppgiften att justera elden under strid. Detta var tidigare inte möjligt eftersom kanoner av olika kaliber skapade olika stänk och observatörer inte skulle kunna styra effektivt.

BränsleförsörjningVid full kapacitet kunde Dreadnought ånga i 6.620 nautiska mil (12.260 km) i en hastighet av 10 knop (19 km/h). Fartyget hade 2.914 ton kol och 1.140 ton eldningsolja som sprutades på för att öka förbränningen.

23.000 axelhästkrafter

BranddörrarHMS Dreadnought var en stor förbättring jämfört med tidigare fartyg och tog bort de längsgående passagerna mellan avdelningarna under däck. Med inspiration från ubåtar skulle fartygets anslutningsdörrar hållas stängda för att förhindra spridning av eld och översvämning.

HMS Dreadnoughts
plats i historien

Som galjonsfigur för Royal Navy kickstartade HMS Dreadnought en ny era av fartygsutveckling. Även om det inte var det första "stora kanon"-fartyget i produktion - den äran tillföll kejsardömet Japans misslyckade försök att bygga IJN Satsuma 1904 - sände dess design chockvågor över den marina världen.
HMS Dreadnought byggdes som ett direkt svar på de tyska ansträngningarna att utmana den brittiska överhögheten på öppet hav och var det första verkligt moderna krigsfartyget, som kombinerade en revolutionerande beväpning, ett elektroniskt vapensystem med avståndsmätning och avancerad hastighetsteknik för att göra sina rivaler överflödiga.
Dess ikoniska status är därför säkrad trots att det aldrig sänkte ett annat slagskepp.

Krig på vågorna

huvud

till

Royal Navy mot Kejserliga tyska flottan

De två största sjömakterna under den här tiden var båda fast beslutna att ta hem segern i kampen på öppet hav

Början på slutet
för Pax Britannica

Slagskepp uppställda vid Spithead inför 1909 års King's Review of the Home Fleet and the Atlantic Fleet

I slutet av 1800-talet var Storbritannien den tekniskt mest avancerade nationen på jorden. Imperiet blev dock en allt tyngre ekonomisk och militär börda, och de brittiska styrkorna var glest utspridda över landets gränser. Vad Storbritannien fortfarande hade var en stark flotta. Försiktiga inför det förenade Tysklands nyfunna industriella makt ökade finansieringen av flottan och drivkraften att hålla sig på topp var till hands. Med stort stöd från den brittiska allmänheten tändes hamnugnarna och vägen mot en ny marin överlägsenhet inleddes.

Kungliga flottan

fartygTyskland må ha varit den modiga underdogen, men den brittiska Grand Fleet hade alltid näsan före under hela kapprustningen, både vad gäller kvalitet och kvantitet.
ledareRichard Burdon Haldane var en av de viktigaste aktörerna i den brittiska krigsinsatsen men misslyckades med att förbättra relationerna med tyskarna och förlorade regelbundet mot Tirpitz i avtal och pakter.
arbetskraftVissa uppgifter tyder på att de brittiska sjömännen fick lära sig att ta initiativ, men år av Britannia som härskare på vågorna resulterade i legioner av erfarna sjömän.
hamnarEtt rikt sjöfartsarv innebar att Storbritannien hade många hamnar till sitt förfogande, från Liverpool och Portsmouth i England till Scapa Flow på Orkneyöarna.
AllieradeDen franska och den ryska flottan var avgörande för krigsinsatsen i Medelhavet respektive Östersjön. USA gick in för sent för att kunna ge ett avgörande bidrag till flottan.
totalt

Till vänster: HMS Royal Oak, ett av fem slagskepp i Revenge-klassen som byggdes under första världskriget

Som krigsminister besökte Richard Burdon Haldane Berlin 1912 för att undersöka möjligheten till ett avtal om vapenkontroll

Huvud mot huvud

Denna oljemålning från 1913 föreställer kejsar Wilhelm som storamiral

Den kejserliga tyska flottan

Tyskland var paranoid av rädsla för att bli inringat och drevs av en önskan att konkurrera med världens elitnationer och hungrade efter mer militär makt. Bismarcks era var över och kejsar Wilhelm började lansera idén om Weltpolitik och trodde att en allsmäktig högsjöflotta skulle vara det bästa sättet att förverkliga hans storslagna imperialistiska ambitioner. Tyskland var en ung nation, knappt 50 år gammal, och dessa självsäkra ambitioner skulle sända chockvågor genom Storbritannien, Ryssland och Frankrike, som var tvungna att reagera.

fartygTrots Tysklands ansträngningar innebar Storbritanniens geografiska läge att landet alltid kunde lägga mer av sina resurser på marin produktion, vilket var en förutsättning för landets överlevnad som militärmakt.
ledareI den tysk-brittiska rivaliteten hade Tyskland alla kort på hand, och ledare som Tirpitz och Bülow förhindrade ständigt brittiska försök att minska storleken på den tyska flottan.
manskapUtbildningen var bättre på fartygen i den kejserliga tyska flottan och styrkan behövde bara fokusera på Atlanten.
hamnarTyskland hade visserligen stora hamnar, men hamnar som Kiel, Hamburg och Wilhelmshaven kunde inte konkurrera med det stora antalet hamnar som Storbritannien hade tillgång till.
De allieradeTysklands allierade var Österrike-Ungern och Osmanska riket. När det gällde sjömakt hade båda dessa stater brister - Österrike-Ungern var en inlandsstat och det ottomanska rikets tidigare styrka var redan på väg att avta.
totalt

Bismarcks era av försiktiga förhandlingar var över och den marina kapprustningen var på väg att inledas

Vänster: Bernhard von Bülow var Tysklands förbundskansler 1900-1909
Nedan: SMS Kronprinz var ett av fyra slagskepp i Konig-klassen

"Tyskland drevs av en önskan att konkurrera med världens elitnationer och var hungrigt efter mer militär makt"

Slaget vid Jylland

31 maj 1916. Efter att i åratal ha byggt upp slagskepp för att dominera världshaven drabbade den brittiska och den tyska flottan slutligen samman i Nordsjön

jyllands flottor

styrkan hos de två flottorna i första världskrigets avgörande sjöslag

DREADNOUGHTS

Brittiska
stora flottan

Tyskland
högsjöflotta

Ibörjan av 1916 var Nordsjön långt ifrån det slagfält som det skulle bli, eftersom Royal Navy fortsatte sin blockad av den kejserliga tyska flottan. Amiral Reinhardt von Scheers utnämning samma år förändrade saker och ting, eftersom han beordrade sina fartyg att bryta ut mot den brittiska barrikaden. På andra sidan vattnet hade britterna tröttnat på månader av skärmytslingar med tyska fartyg och mobiliserade redan för att svara. Royal Navys Grand Fleet skulle till slut möta den tyska högsjöflottan, när resultatet av den långa kapprustningen äntligen blev verklighet.

pre-DREADNOUGHTS

slagkryssare

lätta kryssare

jagare

77

61

pansarkryssare

transportörer av sjöflygplan

"Britterna, som var trötta på månader av skärmytslingar med tyska fartyg, mobiliserade redan"

mineläggare

Inga dreadnoughts gick förlorade, men tre brittiska slagkryssare och åtta jagare sänktes av tyskarna vid Jylland

Hur slutet på kapprustningen gav en bitterljuv seger

För två mycket stolta nationer var förlusten av fartyg svår att ta in. Även om inga dreadnoughts sänktes förlorade båda flottorna många jagare och slagkryssare, men Storbritannien hade flest förluster. Trots att de förlorade fler fartyg och manskap innebar den tyska reträtten att Royal Navy nu hade obestridd kontroll över Nordsjön, men bristen på en fantastisk seger gick inte förlorad för den brittiska allmänheten, som förväntade sig en framgång av Trafalgar-proportioner. Det oklara resultatet av slaget var också en besvikelse för den militära hierarkin, eftersom man hade hoppats att dessa metalliska leviataner skulle kunna vända krigslyckan.
Admiral Jellicoe kritiserades av Churchill för att inte ha tagit större risker, och det är sant att om han inte hade fruktat en torpedattack i så hög grad hade han kunnat slå ut den tyska flottan ur kriget vid Jylland. Detta tar dock bort fokus från de viktiga manövrer och den taktik som Jellicoe använde sig av före detta ögonblick. Så snart efter en av de största kapprustningarna genom tiderna hade slagskeppens roll förändrats och ubåtarnas och hangarfartygens tidsålder var på väg att inledas.

slaget vid jylland

Spring mot söder
Den brittiska Grand Fleet ångar österut för att möta den tyska högsjöflottan. Från sin bas på Orkneyöarna går slagkryssare under ledning av amiral David Beatty före huvudflottan, redo att söka upp tyskarna först. Visuell kontakt upprättas och efter att ha lockats in av Franz von Hippers mindre styrka seglar fartygen vidare söderut. Tyskarna har nu övertaget och Beattys lilla styrka går rakt in i Scheers huvudflotta.

Kritiska tidiga slag
De första skotten avlossas av tyskarna kl. 15.38; Lion, Princess Royal och Tiger träffas alla illa. Royal Navy svarar med att beskjuta Von der Tann och Moltke. Det första större fartyget som sjunker är den brittiska slagkryssaren Indefatigable, som förlorar alla utom två av sina besättningsmän. Chester hamnar i bakhåll för tyska lätta kryssare men räddas av ett snabbt ingripande från 3:e slagkryssarskvadronen.

Spring mot norr
Beatty vänder tillbaka för att ansluta sig till den brittiska huvudstyrkan, som skymtar fram genom diset. Hipper beordrar sin flotta att segla norrut när amiral John Jellicoes huvudflotta kommer in i striden. Jellicoe går söderut och skär av tyskarna innan de blir medvetna om den brittiska fällan. När flottorna drabbar samman sänks Lutzow och Seydlitz och Derfflinger skadas svårt när förlusten av Indefatigable hämnas.

Illustration: Acute Graphics

Taktisk reträtt
En skicklig manöver av Sheer gör att de lättare fartygen i flottan täcker tillbakadragandet av den kejserliga tyska flottans bästa fartyg, som nu är utom räckhåll för Royal Navys kanoner. När det försämrade ljuset gör striderna svåra börjar slaget trappas ner.

Försök till utbrytning
Queen Mary och Invincible sänks båda två, men den brittiska Grand Fleet är nu mycket mer kompakt och har bättre förutsättningar att anfalla den tunna tyska linjen. För att undkomma det annalkande bombardemanget försöker Scheer ta sig förbi Jellicoe och fly ut i Östersjön. Detta misslyckas, eftersom den brittiska flottan förutser flytten och delar ut 27 tunga slag mot den tyska flottan. En fullständig reträtt beordras.

Ett otillfredsställande slut
Sheer vänder tillbaka för att möta britterna igen, men hotet om en ubåtsattack avskräcker Jellicoe från att göra slut på tyskarna. Under natten förekommer små skärmytslingar mellan lätta kryssare och jagare. Jutland slutar utan resultat och båda flottorna återvänder till sina hemmahamnar Wilhelmshaven och Scapa Flow.

Jylland var avgörande för den brittiska flottans fortsatta överlägsenhet och kanske mer avgörande för krigets utgång än vad många tillskriver det

"Slaget vid Jylland vanns av britterna långt innan kriget började, eftersom de helt enkelt hade fler fartyg"

När slagskeppen styrde vågorna

Nick Hewitt, chef för Heritage Development på National Museum of the Royal Navy, förklarar hur denna fartygsklass kom att dominera haven

Vilka var de ledande krigsfartygen på haven före dreadnought?
Pansrade slagskepp med torn var fortfarande de dominerande krigsfartygen och den valuta som nationer mätte sitt värde med, ungefär som kärnvapen idag. Dessa fartyg har nu missvisande blivit kända som "pre-dreadnoughts", men det är faktiskt lite förenklat. Dreadnought var inte ett helt nytt fartyg utan en dramatisk förbättring av det som fanns innan.
Vad var dreadnought-klassens viktigaste kännetecken?
Dreadnoughts hade två stora innovationer som gjorde att de låg före sina föregångare. Turbinmotorer gav dem mycket högre hastighet och de hade ett enhetligt huvudbeväpningsbatteri med 12-tums (30-centimeters) kanoner i stället för en förvirrande blandning av vapen. Detta innebar att de var snabbare och bättre beväpnade än något annat slagskepp på flottan.
När började den marina kapprustningen mellan de brittiska och tyska kejsardömena? Vem utlöste den?
Det började med den första tyska sjölagen 1898. Skälen är mycket komplexa, men i grund och botten ansåg kejsar Wilhelm II och amiral Tirpitz att Tyskland borde ha en flotta för att befästa sitt rykte som världsmakt.
Tyskarna underskattade grovt den brittiska reaktionen på varje utmaning mot landets maritima förmåga, eftersom det var vad landet var beroende av för sin existens. Kort sagt behövde Storbritannien herraväldet på haven, eftersom landet inte var någonting utan sitt globala handelsimperium. Tysklands makt kom från dess armé, och nationen ville bara ha sjömakt. Dreadnoughts var i princip en återställningsknapp; båda länderna var tvungna att börja bygga dessa fartyg från noll, och i slutändan kunde britterna bygga ett större antal fartyg mycket snabbare. Slaget vid Jylland vanns av britterna långt innan konflikten startade, eftersom de helt enkelt hade fler fartyg.
I vilken utsträckning blev de andra stormakterna inblandade?
De flesta byggde slagskepp och började bygga dreadnoughts. Faktum är att japanerna och amerikanerna byggde mycket liknande fartyg samtidigt, men de byggde inte flottor av samma storlek Slagskepp och senare dreadnoughts byggdes också för olika sydamerikanska länder, där en kapprustning i miniatyr ägde rum.
VILKA var dåtidens bästa konstruktioner?
Enligt min mening var Royal Navys super-dreadnoughts av Queen Elizabeth-klass de bästa exemplen på sin typ, och alla fem fartygen tjänstgjorde med utmärkelse även under andra världskriget.
Hur finansierade länderna denna massiva kapprustning?
Byggandet finansierades genom beskattning. Storbritannien var världens enda supermakt vid den här tiden och hade gott om råd. Läsarna kommer förmodligen att bli förvånade över det enorma folkliga stöd som denna massiva ökning av försvarsutgifterna genererade, vilket exemplifieras av den populära sloganen "vi vill ha åtta och vi väntar inte", som krävde byggandet av fler dreadnoughts.
Hur klarade sig den nya tekniken i slaget vid Jylland och i kriget som helhet?
Dreadnoughts klarade sig bra vid Jylland och på andra ställen; faktum är att endast ett brittiskt slagskepp av dreadnoughttyp gick förlorat i strid under första världskriget, HMS Audacious, som minsprängdes. Jackie Fishers andra ikoniska design, de snabba, välbeväpnade men tunt bepansrade slagkryssarna, klarade sig mindre bra, och tre av dem sprängdes och sjönk vid Jylland med katastrofala förluster av människoliv som följd.
Hur lyckades Royal Navy upprätthålla blockaden mot Tyskland under första världskriget?
På grund av nya vapen - framför allt torpedbåtar, ubåtar och minor - kunde Royal Navy inte längre upprätthålla en nära blockad utanför fiendens hamnar, som de hade gjort mot fransmännen under Napoleontiden.
Istället upprätthölls en "avlägsen blockad" från Scapa Flow i Orkneyöarna, vilket gav tyskarna tillgång till Nordsjön men ändå hindrade dem från att bedriva handel. Den tyska flottan satt i princip i husarrest.
Om tyskarna hade vunnit slaget om Jylland direkt, hur skulle det ha kunnat förändra utgången av kriget?
Jag tror att Jylland var omöjligt att vinna för tyskarna, men om de hade vunnit det hade de kunnat bryta den brittiska blockaden och säkert förlängt (eller kanske till och med vunnit) kriget. Jylland var det bortglömda slaget som formade första världskrigets gång.
Hur länge var super-dreadnoughts i produktion innan deras design överträffades?
Super-dreadnoughts ersattes gradvis av modernare slagskeppskonstruktioner under 1930- och 1940-talen, fram till slutet av andra världskriget. De sista super-dreadnoughterna från första världskriget fortsatte dock att tjänstgöra i de brittiska, amerikanska, franska, italienska och japanska flottorna fram till andra världskrigets slut.
Fanns det någon kapprustning mellan den engelsk-tyska marinen och USA under tiden fram till andra världskriget?
Även om nazisterna började bygga nya örlogsfartyg och britterna svarade på det, var det egentligen inte någon kapprustning, eftersom tyskarna aldrig kunde komma ikapp. Tredje riket tog aldrig den marina upprustningen på lika stort allvar som upprustningen av armén. Tyskland inledde andra världskriget med en mycket mindre flotta, även om en del av deras fartyg var modernare och effektivare enhet för enhet.

HMS Dreadnought hade fem par 12-tums Mark X-kanoner

Efter åratal av överlägsenhet till sjöss stod Dönitz vargflock inför ett nytt hot från de allierades flygvapen

© Donald Freight; Getty

"En storm hade piskats upp som var så våldsam att konvojen, med sinande bränsle, tvingades fortsätta att ånga längs den dödsdömda kurs som ödet hade valt för den - rakt in i ubåtarnas dödsplan"

under

jägare

om de allierade skulle kunna vinna kampen om kontrollen över atlanten måste de hitta ett sätt att besegra sin farligaste fiende till sjöss: ubåtarna

ord  NICK SOLDINGER

Ten anglo-kanadensiska konvojen SC 42 lämnade Nova Scotia med kurs mot England den 30 augusti 1941. Den bestod av mer än 60 långsamma handelsfartyg som skyddades av fyra örlogsfartyg från Royal Canadian Navy. Framför dem låg 4.500 kilometer vild ocean, temperaturer som var tillräckligt kalla för att frysa fast sjöspruten på fartygens räcken och vågor stora som höghus.
Överfarten, som skulle ta fartygen minst två och en halv vecka att genomföra, innehöll dock ett mycket dödligare hot än något annat som miljön kunde ge dem. Strax efter att de lämnat hamnen fick de besked från den brittiska underrättelsetjänsten att en stor vargflock av tyska ubåtar rörde sig utanför Grönlands kust. I vanliga fall skulle sådan information ha gjort det möjligt för konvojen att lägga om rutten och undvika det väntande hotet - men inte den här gången.
En storm hade blåst upp som var så våldsam att konvojen, med allt mindre bränsle, tvingades fortsätta att ånga längs den dödsdömda kurs som ödet hade valt åt den - rakt in i ubåtarnas dödszon.
Vid det här laget hade Storbritannien varit i krig med Nazityskland i två år. Isolerat från resten av Europa under en stor del av denna tid och blockerat av den tyska flottan hade man förlitat sig på sin allierade Kanada för att hålla sig vid liv - bokstavligen. När Hitlers plan att invadera Storbritannien 1940 gick i stöpet efter slaget om Storbritannien bytte han taktik - om ön var en fästning skulle han belägra den. Landet utsattes för blixtbombningar från luften och svalt på förnödenheter från havet och var vid den här tiden nära utmattning. Man var desperat efter de förnödenheter som SC 42 förde med sig. En stor del av dem kom dock tragiskt nog aldrig fram.
Den man som Hitler hade valt för att strypa Storbritanniens livsmedelsförsörjning var amiral Karl Dönitz. Han var en veteran och ubåtsbefälhavare från första världskriget, en lysande taktiker, hänsynslös i strid och respekterad av sina män. Det var dock hans kontroll över ubåtsflottan som skulle kosta honom det som kom att bli känt som slaget om Atlanten.
Hösten 1941 var det en svaghet som ännu inte hade manifesterat sig i krigets utgång under vågorna; Dönitz var uppenbarligen på väg att vinna kampen. Hans ubåtar sänkte nästan 150.000 ton allierad sjöfart i månaden, och konvoj SC 42 var på väg att avsevärt öka den siffran när den tio dagar in i överfarten hamnade i käftarna på den lurande vargflocken.
Under de tidiga timmarna den 9 september attackerade ubåtarna sitt första handelsfartyg. Det brittiska fraktfartyget Empire Springbuck, som gick upp i skydd av mörkret för att både hålla jämna steg med konvojen och undvika att upptäckas av krigsfartygens undervattenssonarer, var det första fartyget att bli nedskjutet - alla 39 i besättningen gick förlorade. När mörkret föll följande kväll slog ubåtarna till igen. Näst på tur var SS Muneric, som förlorade alla sina 63 besättningsmän.
Några timmar senare skadades ytterligare ett fartyg, SS Baron Pentland, och övergavs av sin besättning. Inom loppet av tre timmar förstördes ytterligare tre fartyg. Detta fortsatte under åtta långa dagar och nätter. När SC 42 undkom klorna på Dönitz halshuggare hade 16 fartyg sänkts och mer än 200 människor mist livet och tusentals ton livsviktiga förnödenheter förlorats. Tillbaka på högkvarteret i Bretagne, där Dönitz hade orkestrerat dödandet med hjälp av sjökort och krypterade radiosignaler, skålades det för dessa fruktansvärda förluster med fina lokala viner.
Den nazistiske amiralen kunde dock inte ana att detta var sista gången hans jägare skulle få uppleva en sådan överväldigande framgång.

kriget under vågorna

Alltmer sofistikerad teknik spelade en nyckelroll när det gällde att avgöra vem som gick segrande ur den dödliga duellen på öppet hav

Kanske mer än något annat slag i historien visade slaget om kontrollen över de atlantiska farlederna under andra världskriget hur viktig tekniken är i krigföringen. Ända sedan människan började delta i organiserade konflikter för tusentals år sedan har segrarna nästan uteslutande varit de som haft ett tekniskt övertag. När andra världskriget började var det den tyska flottan, som hade förberett sig för krig i åratal och som i amiral Dönitz hade en mästerlig strateg, som såg ut att vara bäst förberedd för seger. Storbritannien, tillsammans med sin allierade Kanada och senare USA, utvecklade dock ett förvånansvärt snabbt och sofistikerat svar på ubåtshotet som i slutändan visade sig vara oemotståndligt.
Dönitz insisterade på en toppstyrd kommandostruktur och såg till att han detaljstyrde varje enskild insats mot allierad sjöfart från sitt krigsrum, som från och med sommaren 1940 låg i Lorient i västra Frankrike. Denna tvångsmässiga planering gjorde i slutändan hans ubåtsbesättningar sårbara för underrättelseläckor. När Tysklands förmodat obrytbara Enigma-kod knäcktes 1941, som Dönitz använde för att kommunicera med sina ubåtsbefälhavare och flytta sina vargflockar runt på sina sjökort, var den tyska ubåtsflottans öde beseglat. Med hjälp av en rad banbrytande detekteringsanordningar och skräddarsydda vapen förstördes den till slut.

catalina flygande båt

CorvetteDessa mindre krigsfartyg, som Churchill kallade "cheap and nasties" eftersom de var billiga att producera och förmodligen otäcka för ubåtarna, baserades på valfångstfartyg, vars motorer ansågs vara idealiska för att jaga ubåtar, som de sedan kunde attackera med sina fyrtumskanoner och sjunkbomber. De massproducerades och sattes snabbt i tjänst hos den då lilla Royal Canadian Navy, men de hade det svårt i den grova sjön och det våldsamma vädret i Nordatlanten.

Leigh LightDenna 61 cm långa, infällbara strålkastare med en ljusstyrka på 22 miljoner candlepower kallades "soptunnan" på grund av sin form och placerades under flygplanskroppen på allierade flygplan som jagade ubåtar. När en intet ont anande ubåt plötsligt upptäcktes från ovan medan den befann sig på ytan, tändes strålkastaren och ubåten belystes. Detta gjorde det inte bara lättare för det attackerande flygplanet att träffa ubåten, utan gjorde också ubåtens besättning blind under de första viktiga ögonblicken av attacken när de kämpade för att reagera.

DRIFTING/flytande minor

IgelkottDenna framåtriktade granatkastare sprutade grupper om 24 missiler upp till 250 meter från däcket på en korvett eller en jagare när den jagade en undervattens-U-båt. Granaterna exploderade bara om de faktiskt kom i kontakt med den undflyende ubåten, vilket innebar att sonaren inte stördes om granaten missade. Igelkottarnas missiler var dödligare än sjunkbomber, som förlitade sig på hydrostatiska chockvågor för att döda, och slog ett hål direkt in i ubåtens skrov.

Ovan: Att ramma ubåtar var en annan taktik som användes av allierade marinbefälhavare - vilket ofta resulterade i betydande skador på deras egna fartyg

Sjunkbomberna avfyrades från sidan av de allierades örlogsfartyg. Undervattensexplosionerna som de skapade bröt sönder ubåtarnas skrov med chockvågor

stigande MINE

SonarBritterna hade utvecklat sonar före kriget och använde riktade ljudvågor för att "se" under vattnet. Dessa studsade mot ubåtarna och hördes tillbaka som ett eko. Ju snabbare ekot kom tillbaka, desto närmare var ubåten. Om en radiooperatör lyssnade på ekot hade det en räckvidd på cirka 275 meter - perfekt om ubåten var nära, men mindre bra om den befann sig på gränsen till torpedräckvidden, som vid krigsutbrottet var cirka 3 kilometer.

IntelligensDet arbete som Alan Turing och hans team av kodknäckare utförde på Bletchley Park var nyckeln till de allierades seger, inte bara i slaget om Atlanten utan under hela kriget. Deras knäckning av Enigmakoden 1941 gjorde det möjligt för Royal Navys Western Approaches Command att effektivt se varje drag som Dönitz gjorde medan han gjorde det och helt enkelt styra konvojerna bort från eller runt hans lurande vargflockar.

KonvojsystemetDetta var det viktigaste sättet för handelsfartyg som gjorde den farliga resan över Nordatlanten att organisera sig själva. De färdades i stora grupper och skyddades av "utbrytare" från Royal Navy, Royal Canadian Navy och senare US Navy. Även om det kunde finnas många fartyg i en konvoj var det på grund av brist ofta bara fyra örlogsfartyg som följde med dem och som använde en kombination av sonar och radar för att "spana" efter ubåtar både ovanför och under vågorna.

B24 LIBERATOR

FlygplanÄven om flygplan var ubåtarnas största motståndare hade de allierade i början av kriget inga långdistansflygplan som kunde patrullera hela Nordatlanten. Ett område mitt ute i havet som kallades "luftgapet" gjorde att ubåtarna kunde jaga obehindrat. Allt eftersom kriget fortskred anpassades dock plan som Consolidated PBY Catalina och bombplan som Consolidated B-24 Liberator så att de kunde flyga längre sträckor.

FIDO torpedDen USA-byggda Mark 24 var en 310 kg tung torped som använde två akustiska givare (eller antenner) som reagerade på ljud så att den bokstavligen kunde ta sig in på sitt mål. Den var 215 cm lång och 50 cm bred och släpptes från flygplan för att sedan, med hjälp av en fem hästkrafter stark elmotor, drivas mot sitt mål med en hastighet av 12 knop (Dönitz ubåtar hade en topphastighet på bara 10 knop när de var under vatten) med en 40 kg tung högexplosiv stridsspets.

FörgörareRoyal Navy hade cirka 180 jagare när kriget bröt ut. I början av konflikten var dessa det mest effektiva vapnet för att försvara konvojer mot ubåtsattacker. De var snabbrörliga och tyngre beväpnade än ubåtarna och hade dessutom grunda skrov, vilket gjorde det särskilt svårt för ubåtsbefälhavarna att torpedera dem. I slutet av konflikten hade ytterligare 277 jagare tagits i bruk, medan 153 hade sänkts - men bara 28 av ubåtar.

Djupgående laddningarEftersom ubåtarna hade svårt att hålla jämna steg med konvojerna när de var under vatten, anföll de ofta på ytan och på natten när deras smala form var svår att upptäcka med kikare. När de väl blev angripna av ett örlogsfartyg eller ett flygplan var de dock tvungna att dyka för att överleva. Under vattnet var de sårbara för sjunkbombsattacker ovanifrån. Dessa timerstyrda, högexplosiva laddningar kastades i vattnet i mönster och exploderade ofta samtidigt ovanför och under ubåten, så att den hamnade mitt i en explosion.

torpedmina

förtöjda gruvor

"Sedan människan började engagera sig i organiserade konflikter för tusentals år sedan har segrarna nästan uteslutande varit de som haft det tekniska övertaget."

© Akut grafik

ROVFÅGLAR

Hur flygplan blev det viktigaste vapnet för de allierade för att begränsa och förstöra hotet från Dönitz vargflockar

Britterna insåg med rätta att luftmakt var nyckeln till att besegra ubåtarnas gissel. Inom några veckor efter krigsutbrottet skickades HMS Courageous, ett av Royal Navys sju hangarfartyg, till Atlanten för att jaga ubåtar. Det hade 48 Fairey Swordfish torpedplan ombord och en eskort av fyra jagare. Courageous patrullerade havet utanför nordvästra Irland när det den 17 september 1939 sänktes av U-29 med över 500 besättningsmän omkomna. Det var ett förödande slag för Royal Navy, som svarade med att begränsa sina återstående sex hangarfartyg till områden fria från ubåtspatrullering.
Detta utgjorde ett verkligt problem, eftersom de allierades flygplan i detta skede av kriget helt enkelt inte hade tillräcklig räckvidd för att täcka vad som i praktiken var ett enormt slagfält. Den luftlucka som öppnade sig i hjärtat av Atlanten blev nu vargflockarnas främsta jaktmark.
För att motverka detta etablerade de allierade flygbaser på Island, Grönland och Färöarna och började försöka få tag på flygplan som kunde minska gapet ytterligare. Storbritannien hade stor erfarenhet av flygbåtar sedan förkrigstiden och deras mångsidighet visade sig vara användbar under de tidiga skedena av striden, men det idealiska långdistansflygplanet för sjöpatrullering behövde baseras på en bombplanskonstruktion.
Tyvärr var det svårt att hitta sådana flygplan, eftersom den strategiska flygbombningen av det ockuperade Europa under en stor del av kriget var det enda sättet för Storbritannien och de allierade att slå tillbaka mot tyskarna, och de flygplan som behövdes kunde inte omdirigeras. Svaret kom i form av Consolidated B24 Liberator.
Till skillnad från moderna ubåtar var de tyska ubåtarna inte konstruerade för att tillbringa veckor under vattnet. De betraktades snarare som torpedbåtar som kunde dyka som en defensiv strategi, och när de väl var under vatten var de beroende av batterikraft för att kunna ta sig fram. Dessa batterier behövde laddas regelbundet - något som bara kunde göras av båtens dieselmotorer som fungerade som en dynamo när fartyget var på ytan.
I början av kriget kunde ubåtarna i stort sett ostörda smyga omkring på ytan i luftgapet. Men 1942, när Liberator hade utrustats med både radar och Leigh Lights och anpassats för att kunna flyga längre, användes den, tillsammans med Dönitz avlyssnade och dekrypterade kommunikéer, för att stänga luftgapet för gott.

"B-24 Liberators lyckades sänka mer än 70 ubåtar under slaget om Atlanten"

Kort Sunderland
Operatör: RAF Coastal Command, Royal Canadian Air Force
I tjänst: 1938-59 Räckvidd: 2.848 km

Med en besättning på 11 personer, utrustad med ASV-radar (Air-to-Surface Vessel Radar) och beväpnad med åtta sjunkbomber och hela 16 .303 Browning-maskingevär användes Short Sunderland för att ge toppskydd åt handelskonvojer, patrullera hamninloppen och jaga Dönitz vargflockar. Detta gjorde de med stor framgång - cirka 60 ubåtar förstördes under kriget av just detta flygplan. De användes också för att plocka upp överlevande från torpederade fartyg, trots att de inte var konstruerade för att landa på öppet hav. Denna heroiska men farliga verksamhet förbjöds till slut av RAF Coastal Command 1942.

A Short Sunderland förbereder sig för start

Konsoliderad PBY Catalina
Operatör: RAF Coastal Command, Royal Canadian Air Force, US Navy
I tjänst: 1936-57 Räckvidd: 4.000 km
Beväpnad med fem .50-kalibriga kulsprutor - inklusive två midjeskyttar i planets karakteristiska "blister"-pods på sidorna - och med kapacitet att bära så mycket som 1.800 kg i vingarnas bombställ, var detta monster till maskin bemannad med tio man. Liksom Sunderland var den också utrustad med ASV och utförde ubåtsjakt samt konvojskyddande uppdrag. Detta allestädes närvarande plan lyckades förstöra 40 ubåtar under slaget om Atlanten, och två Catalina-piloter - Flying Officer John Cruickshank från RAF och Flight Lieutenant David Hornell från RCAF - vann Victoriakorset i processen.

Catalina Z2147 tillskrivs nio lyckade ubåtsattacker under sin tjänstgöring

Nästan 19.000 Liberators tillverkades under dess livstid

Consolidated B-24 Liberator
Operatör: RAF Coastal Command, Royal Canadian Air Force, United States Army Air Force, US Navy
I tjänst: 1939-57 Räckvidd: 3 220 km

Consolidated B-24 Liberator tillverkades i större antal än något annat amerikanskt bombplan under andra världskriget och var det viktigaste flygvapnet i kriget mot Dönitz vargflockar. Med en besättning på tio man och utrustade med bränsletankar för långdistansflygning från 1942 och framåt kunde den hålla sig i luften i upp till 18 timmar i sträck. Beväpnad med tio 12,7 mm kulsprutor och utrustad med ASV och Leigh Light, kunde den attackera med en formidabel vapenarsenal bestående av torpeder, kulor, bomber, raketer och sjunkbomber. Sammanlagt lyckades B-24 Liberator sänka mer än 70 ubåtar under slaget om Atlanten.

underjägare

"Luftgapet som öppnade sig i hjärtat av Atlanten blev nu vargflockarnas främsta jaktmark"

Den tyska ubåten U-134 attackeras från luften

Försvar av Storbritanniens kust

det system som infördes för att hålla ubåtar borta från brittiska hamnar var både genialt och komplext

Storbritanniens hamnar spelade en central roll i skyddet av Atlantkonvojerna. Det var ju till och från dem som fartygen som mötte ubåtarna seglade, så det var inte så konstigt att det kunde göra dem till mycket värdefulla mål för ubåtsattacker.
Britterna hade faktiskt varit medvetna om denna möjlighet långt innan fientligheterna bröt ut. En del av den teknik som britterna skulle använda - t.ex. ubåtsnät av stål som draperades över hamninloppen - hade visat sitt värde under första världskriget då ett antal tyska ubåtar fastnade i dem och därefter sänktes med sjunkbomber. Faktum är att man redan 1938 började förbereda en återupplivning av försvaret kring Storbritanniens viktigaste hamnar.
Arbetet med att förbereda Clydes mynning för krig inleddes till exempel i kölvattnet av den ökända Münchenkonferensen, som den brittiske premiärministern Chamberlain hade återvänt från med löftet till det brittiska folket att kriget med Hitler hade avvärjts. Det hade det naturligtvis inte, och när fientligheterna bröt ut mindre än ett år senare hade man redan tillverkat ett enormt indikatornät av stål som snabbt drogs på plats av åtta bomfartyg för att stänga Clyde från ubåtar.
På andra håll längs Storbritanniens kustlinje, och även i hela imperiet, skulle dessa indikatornät - som kunde vara så långa som 100 meter och lika djupa som den havsbotten de hängde över - och en alltmer komplex serie försvarsverk bidra till att hålla ubåtarna borta.
Näten, som var försedda med en rad raketer som skulle avfyras om en ubåt försökte ta sig igenom försvaret, var ibland också kopplade till ombyggda fiskebåtar som var beväpnade med kulsprutor och sjunkbomber. Andra försvarsmetoder runt brittiska hamnar kunde vara omfattande minfält, sonarutkiksplatser, radarstationer, landbaserade kanonställningar, patrullfartyg, utposterade observationsfartyg och naturligtvis regelbundna flygningar av flygplan från RAF:s Coastal Command. Tillsammans utgjorde de ett mycket effektivt avskräckande medel mot Dönitz ubåtar.

"förberedelser gjordes för ett återupptagande av försvaret runt Storbritanniens viktigare hamnar redan 1938"

Stora flottar av trä eller metall, som dessa tunnflottar, hjälpte till att hålla de enorma hängande näten på plats

PRAM INDIKATOR BUoY MED HYDROSTATISK UTLÖSNING

när en ubåt fastnade i ett indikatornät avslöjade den brinnande bojen fienden nedanför

1. BOJ SOM RIDER PÅ NÄTET

2. BUOY bogseras av nät
och börjar dyka

3. BUOY dykning till sex fot

4. när utlösningsväxeln har aktiverats börjar vajern
börjar lossna och bojen rör sig uppåt

5. boj på ytan, tråd avrullad och
fosfid flammande

300 fot bogseringsvajer

Ubåtsskyddsnäten bogserades vanligen till rätt position av bomfartyg och fästes vid bojar

Den största upptäckten under kriget

När en brittisk officer gick ombord på en övergiven ubåt anade han inte att han skulle göra ett fynd som skulle förändra historien

Den 9 maj 1941 anföll ubåtsesset Fritz-Julius Lemp, befälhavare på U-110, en konvoj söder om Island. Han träffade två fartyg innan han upptäcktes av den brittiska jagaren HMS Bulldog, som rusade mot honom. Lemp insåg faran och dök, men det var för sent. Bulldog var snart ovanför honom och han och hans besättning kunde höra sjunkbomberna slå ner i vattnet.
Lemps besättning visste vad som väntade och väntade under plågsam tystnad på de oundvikliga chockvågorna från explosionerna. När de kom var de fruktansvärda. "Vibrationerna var så kraftiga", minns Georg Högel, Lemps då 21-årige radiooperatör, senare, "att vi visste att vi inte kunde fly. Lemp gav då order om att gå upp till ytan." När U-110 tog sig upp från havsbotten för att kapitulera besköt HMS Bulldog den med alla vapen den hade. Eldgivningen var så intensiv att när U-110 kom upp till ytan strömmade dess skräckslagna besättning ut ur luckorna och hoppade i havet.
"Lemp stod i kommandotornet och ropade: 'Ut med er, ut med er allihop'", minns Högel. "Vi två radiooperatörer var nere i kontrollrummet så vi ropade: 'Hur blir det med de hemliga maskinerna? [Lemp svarade:] 'Lämna allt där inne, ta er ut!' Han ville bara rädda varenda människa."
Lemp dödades i förvirringen när hans besättning övergav U-110 i tron att den höll på att sjunka. På något sätt höll sig dock ubåten flytande. På HMS Bulldog fick den 20-årige underlöjtnanten David Balme sedan klartecken av sin befälhavare att leda en bordningsstyrka. "Vi rodde över", minns Balme flera år senare. "Jag gick ut och gick längs däcket med min revolver riktad mot mig. Alla luckor var öppna, men man visste inte hur många tyskar som fortfarande kunde finnas kvar där nere. Det var det som var det mest skrämmande, för man behövde båda händerna för att ta sig ner för stegen. Så jag hölstrade min revolver och tog mig gradvis ner, och där var jag i kontrollrummet. Helt tyst, inga tyskar, bara jag. Så jag kallade ner min bordningsstyrka och vi började söka igenom ubåten."
Vad som sedan hände var en av andra världskrigets mest betydelsefulla händelser. När Balmes män genomsökte den övergivna ubåten fann de inte bara ubåtens kodbok utan även en intakt Enigma-maskin - den hemlighetsfulla apparat som användes för att kryptera och dekryptera tyska radiosignaler. Maskinerna skickades tillbaka till det brittiska kodknäckarcentret i Bletchley Park i Buckinghamshire, där några av Storbritanniens bästa hjärnor hade kämpat för att knäcka Enigmas gåta. Maskinen, som var en modernare version av den de hade arbetat med under förkrigstiden, gav snabbt ett genombrott.
Med hjälp av den identifierade Bletchleys stjärnkodknäckare Alan Turing ett mönster i de första kommunikéer som varje dag snappades upp mellan ubåtsbefälhavarna och Dönitz. Han insåg att meddelandena var väderleksrapporter och började långsamt nysta i Enigma och utvecklade till slut Turingbomben - en enorm protodator som kunde arbeta igenom tusentals kodvariationer samtidigt - för att knäcka koden. Det slumpmässiga tillfångatagandet av Lemps Enigma-maskin blev en av de största lyckoträffarna i krigshistorien.

Nedan: Upptäckten av den nyare Enigma-maskinen hjälpte kodknäckare att knäcka chiffret

"När Balmes män sökte igenom den övergivna ubåten hittade de inte bara ubåtens kodbok utan även en intakt Enigma-maskin."

Jagaren HMS Bulldog gav U-110 så mycket stryk att besättningen under vattnet trodde att fartyget höll på att sjunka. Det gjorde den inte och fartyget togs till fånga

Slaget som vände kriget i Stilla havet

Ord james holland

Källa: Wiki Wiki / PD Gov

"Under dessa sju minuter förändrades allt i vad som verkligen var det amerikanska Trafalgar och som såg den kejserliga japanska flottan förintas"

Akl. 10.20 på morgonen den 4 juni 1942 höll USA på att förlora kriget i Stilla havet. Klockan 10.27 var de på väg att vinna. Under dessa sju minuter förändrades allt i vad som verkligen var det amerikanska Trafalgar och som innebar att den kejserliga japanska flottan förintades i en spektakulär konfrontation som var dramatiskt oväntad. Det är en otrolig historia, och det är inte konstigt att den blev föremål för en film 2019.
När japanerna gick in i kriget med sin attack mot Pearl Harbor på Hawaii på morgonen den 7 december 1941 är det viktigt att förstå vad det var de försökte uppnå. Det fanns verkligen ingen storslagen plan för att erövra USA och ta över Vita huset. Snarare handlade det om att skapa tid; tanken var att lamslå USA i ett enda dramatiskt anfall för att köpa dem kanske sex månader eller mer - tid under vilken de skulle erövra den resursbas de behövde för att fortsätta sitt krig i Kina. På 1930-talet moderniserades Japan i snabb takt, men landet hade inte resurser att stödja denna tillväxt. Det hade däremot Kina, och därför invaderade det alltmer nationalistiska och militaristiska ledarskapet landet 1937. Allt gick dock inte enligt planerna, och de fastnade snart i en utdragen konflikt som snabbt började kosta dem mycket mer än de vann.
Runt om i Sydostasien fanns dock alla de resurser de behövde, men dessa territorier ägdes av britterna, holländarna och amerikanerna. Redan 1940, efter att Frankrike fallit till tyskarna, gick japanerna in i Franska Indokina (nuvarande Vietnam), ett tilltag som väckte stor oro hos västmakterna. Det mesta av Japans olja och stål levererades av USA, som svarade på den japanska aggressionen genom att göra det mycket svårare för dem att fortsätta köpa dessa viktiga varor. Detta försatte Japan i en svår situation. Antingen var de tvungna att backa, dra sig ur Indokina och till och med Kina med den ansiktsförlust och ekonomiska katastrof som det skulle innebära, eller komma med en alternativ plan för att ta sig ur träsket. När premiärminister Konoe avgick i november 1941 och Hideki Tojo tog över, var tärningen kastad. Tojo var en ultranationalist och hök som ansåg att USA, trots all sin makt och rikedom, inte hade den kulturella förmågan att ta strid. Japanerna må ha varit materiellt svaga, men de hade en modern och vältränad flotta. Mentalt och psykologiskt trodde de också att de var överlägsna. Så föddes idén om en attack mot Pearl Harbor - en vågad attack som skulle slå ut den amerikanska Stillahavsflottan i ett slag och ge dem dyrbar tid.
Anfallet mot Pearl Harbor var en idé av amiral Isoroku Yamamoto, en mycket kultiverad man som hade studerat i USA och som var emot att Japan skulle gå ut i krig. Han ansåg dock att denna hasardspelares tärningskast var det enda sättet för Japan att lösa den gåta som landet befann sig i. Det var vågat, det var djärvt, men det var också bristfälligt, för redan den 27 november 1941 varnades amiral Husband Kimmel, överbefälhavare för Stillahavsflottan på Hawaii, av Washington för att krig med Japan hotade. Kimmel svarade med att skicka två av sina fyra hangarfartyg från Pearl Harbor till utposterna Midway och Wake i Stilla havet, två små atoller som förvandlats till militärbaser. Ett tredje hangarfartyg genomgick en ombyggnad och det fjärde tjänstgjorde i Atlanten.
Japanernas attack mot Pearl Harbor orsakade ofattbara skador: 353 flygplan som opererade från

USS Yorktown träffas av en japansk lufttorped under eftermiddagsattacken i slaget vid Midway, 4 juni 1942

Huvudbild: En stillbild från filmen Midway, som finns tillgänglig på Digital Download, 4K Ultra HD, Blu-ray och DVD
Infälld bild, från vänster till höger: US Navy-piloter som flög torpedattacken mot den japanska flottans Midway Occupation Force natten mellan den 3-4 juni 1942
Flygfoto av Midway-atollen, 24 november 1941
US Navy Amiral Chester W. Nimitz, överbefälhavare för Stillahavsflottan

© Lionsgate

deras torpedbombplan lamslog den amerikanska Stillahavsflottan medan störtbombplan slog till mot öns flygfält. Inom några minuter hade alla åtta slagskeppen träffats. Ytterligare 171 flygplan i den andra vågen dundrade in för att attackera en kort stund senare, så att där det en gång hade funnits "Battleship Row" fanns det nu en massa förvriden metall, arga lågor och böljande, tjock rök. Och en hel del döda amerikanska militärer. På flygfälten förstördes 188 flygplan och ytterligare 159 skadades. Dessutom träffades tre kryssare, tre jagare och tre andra fartyg.
Vittnena var förbluffade över hur lågt de japanska piloterna flög. "Helvete, jag kunde till och med se guldet i deras tänder", sa en arméofficer. "Det var som att bli uppslukad av en stor översvämning, en tornado eller en jordbävning", sa en annan. "Det slog till så snabbt och så kraftfullt att man blev helt förbluffad och häpen."
Pearl Harbor sågs som en fantastisk framgång i Japan, men inte av Yamamoto, som blev enormt besviken. Han förstod att det hade skett en förändring i sjökrigföringen - att slagskeppen inte längre var det främsta krigsfartyget utan att den manteln hade övergått till hangarfartygen, och trots Pearl Harbors framgångar hade inte ett enda amerikanskt hangarfartyg träffats. Yamamoto förstod att hans flotta helt enkelt var tvungen att förstöra dessa hangarfartyg och började därför omedelbart planera hur han skulle få tag i dem, och Midway, trodde han, var nyckeln. Han skulle inte invadera den lilla Midway-atollen, utan använda den som lockbete. Genom att hota denna viktiga amerikanska bas hoppades han att amerikanerna skulle tvingas försvara den och skicka sina hangarfartyg. Och när de gjorde det skulle hans överlägsna styrka slå till och förgöra dem.
Först måste dock den japanska armén, med stöd av flottan, befästa sin egen position i Stilla havet och Sydostasien. Malaya, Singapore, Nederländska Ostindien, Burma och amerikanska Filippinerna överfölls i en häpnadsväckande serie snabba och extremt våldsamma anfall. ABDA-kommandot (amerikanskt, brittiskt, holländskt och australiskt) var både underförberett och överraskat och hade inget svar, men även om japanerna kunde verka ostoppbara hade hotet från den snabbt växande amerikanska krigsmakten, och särskilt dess flotta, inte på något sätt försvunnit.
Under tiden planerade USA också hur man skulle slå tillbaka. Den amerikanska strategin i Stilla havet leddes av amiral Ernest King, chef för den amerikanska flottan. Hans strategi var tydlig och byggde på två grundläggande faktorer: för det första kunde Hawaii inte tillåtas falla och för det andra kunde inte heller Australien göra det. Han beordrade amiral Chester Nimitz, som hade ersatt Kimmel, att som första prioritet säkra sjövägarna mellan Hawaii och ön Midway, strax öster om den internationella datalinjen, och det nordamerikanska fastlandet. Hans andra prioritet var att göra rutterna till Australien säkra. Fiji och Samoan- och Tongaöarna behövde säkras som viktiga stödjepunkter längs vägen, och från dessa baser kunde sedan en motoffensiv inledas upp genom Salomonöarna, Nya Guinea, Borneo och så småningom Filippinerna. Det var den rätta strategin.
Den 1 februari inleddes den amerikanska flottans motoffensiv med en serie räder mot sjöfart och flygfält på de japanskkontrollerade Marshallöarna. Även om de materiella skadorna blev mindre än vad man först hade trott, hade amerikanerna fått sig en viktig läxa och börjat slå tillbaka.
I april 1942 inledde de Doolittle Raid, där sexton B-25-bombplan flög från hangarfartyget USS Hornet och bombade tio olika mål i Japan, däribland Tokyo. Den fysiska skadan var liten, men den psykologiska effekten var enorm eftersom japanerna insåg att de inte var oemottagliga för attacker. Det ledde också till att den japanska armén, som var en hård rival till flottan, nu gick med på att stödja Yamamotos plan att locka amerikanerna till Midway.
Ytterligare amerikanska hangarfartygsräder genomfördes, men den första stora marina sammandrabbningen kom i maj 1942. Japanerna ville nu störa de allierades planer genom att invadera och ockupera Port Moresby i Nya Guinea, norr om Australien, och även ön Tulagi i Salomonöarna. Avgörande var dock att amerikanska kryptoanalytiker hade knäckt de japanska koderna, och när de fick kännedom om planen skickades en gemensam amerikansk-australiensisk flottstyrka med hangarfartyg och kryssare för att genskjuta och stoppa fiendens planer. Tulagi invaderades den 3-4 maj, men japanerna hade överraskats av att bli anfallna av amerikanskt flyg från hangarfartyget Yorktown. De avancerade nu för att möta de allierade flottstyrkorna och drabbade samman i Korallhavet den 7 maj.
Detta var det första slaget där hangarfartyg mötte varandra och både amerikanerna och japanerna förlorade ett hangarfartyg var och skadade de andra. Den 8 maj upptäckte amerikanska radarskärmar fientliga flygplan på väg mot USS Lexington och Task Force 17, och hennes Wildcat-jaktplan skickades upp för att möta dem. Klockan 11.13 upptäckte utkiksposter svarta prickar från fientliga flygplan. När de närmade sig delade sig de anfallande torpedbombarna i två grupper medan fiendens störtbombare flög över och ner mot Lexington, som nu frenetiskt vidtog svängande undanmanövrar. De fientliga planen möttes av en mur av luftvärnseld liksom Wildcats. "Det verkade omöjligt att vi skulle överleva våra bomb- och torpedanfall", säger kaptenlöjtnant Shigekazu Shimazaki, den japanske attackbefälhavaren. "Våra Zeroes och fiendens Wildcats snurrade, dök och klättrade i

Piloterna på US Marine Corps spaningsbombflygskvadron VMSB-241

En Grumman F4F-3 från US Navy i början av 1942

"Den fysiska skadan var liten, men den psykologiska effekten var enorm eftersom japanerna insåg att de inte var oemottagliga för angrepp."

US Navy-flygplanet USS Yorktown strax efter att det träffats av japanska bomber den 4 juni 1942

mitt i våra formationer. Brinnande och sönderskjutna plan från båda sidor störtade ner från himlen."
Trots det heroiska försvaret träffades Lexington av både bomber och torpeder, men otroligt nog lyckades brandmännen återställa henne i sjödugligt skick innan en serie explosioner gjorde att det mäktiga hangarfartyget måste överges och sänkas. Båda sidor led stora förluster av såväl flygplan som fartyg och slaget tog slut i skymningen på den andra stridsdagen. Avgörande var att slaget vid Korallhavet ledde till att japanerna övergav sina planer på att invadera Nya Guinea.
Amiral Yamamoto hyllas med rätta som en inspirerande och upplyst befälhavare, men hans plan för Midway var alltför komplicerad vid en tidpunkt då den inte behövde vara det. I det här skedet av kriget hade de både kvantitativ och kvalitativ överlägsenhet över amerikanerna: deras torpedbombare var bättre, deras piloter bättre tränade och de hade fler örlogsfartyg än amerikanerna. Det skulle inte hålla i sig, vilket Yamamoto var väl medveten om, och det var därför Midway utgjorde ett gyllene tillfälle att sätta tillbaka den amerikanska flottan inte bara sex månader utan potentiellt mycket längre. Under tiden kunde japanerna bygga ut sin försvarsring ytterligare. Med lite tur hoppades Yamamoto att amerikanerna då skulle ansöka om fred och att japanerna skulle lämnas i fred, nu rika på resurser och i stånd att avsluta ett segerrikt krig mot Kina.
Hans plan var att locka den amerikanska Stillahavsflottan till strid genom att separera sina styrkor, med hangarfartygen och slagskeppen flera hundra sjömil från varandra. Planen var att anfalla fiendens hangarfartyg och sedan följa upp med sina slagskepp och kryssare, som sedan skulle anfalla de amerikanska fartyg som återstod.
Precis som den japanska underrättelsetjänsten var dålig, var den amerikanska utmärkt. Amerikanska kodknäckare hade fångat upp och knäckt tillräckligt mycket av den japanska marinens signaltrafik för att ge dem en bild av vad fienden höll på med. Det var amiral Nimitz ansvar att tolka denna underrättelsebild och komma fram till vad man skulle göra åt den. Han visste att japanerna hade fyra eller fem hangarfartyg och att han själv hade tre. Å andra sidan kunde han använda flygfältet på Midway som ett osänkbart hangarfartyg, vilket potentiellt jämnade ut det hela. Trots detta var hans beslut att ta sig an japanerna ett stort beslut och en enorm risk, om än ett noggrant beräknat sådant.
Det var kanske ännu mer så eftersom hans främsta amiral för hangarfartygsstyrkan, Bill Halsey, var sjuk, vilket gjorde att han saknade en hangarfartygschef. Han tillsatte amiral Ray Spruance, som var oerhört kompetent men vars erfarenhet låg i att föra befäl över kryssare, inte hangarfartyg. Spruance utsågs i sista minuten och gav sig iväg för att ta befälet över Halseys två hangarfartyg i vad som utan tvekan skulle visa sig bli en avgörande drabbning mot japanerna. Amiral Jack Fletcher var USA:s överbefälhavare till sjöss.
Sammandrabbningen började den 4 juni med att japanerna skickade sina hangarfartyg till Midway för att anfalla. Eftersom de inte hade en aning om att amerikanerna hade knäckt deras koder hade de förväntat sig att överraska de amerikanska flygstyrkorna på atollen, men i själva verket hade den amerikanska bombflygstyrkan redan lyft för att attackera de japanska hangarfartygen. Det första amerikanska flyganfallet mot de japanska hangarfartygen blev dock en katastrof. Det amerikanska marinflyget - en kombination av tunga bombplan och torpedbombplan - anlände från Midway vid olika tidpunkter snarare än som en koncentrerad massa. Japanska jaktplan skickades upp och tack vare sin överlägsna skicklighet och förmåga kunde de enkelt plocka bort dem. De amerikanska torpedbombarna missade helt och hållet och blev i stort sett slaktade. Sedan kom de tunga bombplanen B-17 från Midway, men de var för höga, för inexakta, och trots att hangarfartygen nedanför hade försvunnit bakom enorma vattenfontäner från 20.000 fots höjd, hade inte ett enda träffats.
Vid det här laget hade japanerna utan tvekan vunnit slaget och därmed kriget i Stilla havet. Men nu var det dags för de amerikanska hangarfartygen att sätta in sin anfallsstyrka. Radiounderrättelser som nådde hangarfartygen antydde en plats för två av de japanska hangarfartygen, men inte för det återstående paret. Alla tre amerikanska hangarfartyg beordrades nu att skicka in sina egna flygplan för att attackera japanerna, men befälhavaren på USS Hornet beordrade sina män att gå i en annan riktning för att leta efter de saknade fientliga hangarfartygen. Det var en magkänsla och, som det visade sig, en helt felaktig sådan. Detta innebar att med Midways flygstyrkor effektivt förstörda och Hornets styrka på väg i fel riktning, hade USA nu bara två hangarfartyg mot fyra japanska - och därmed dramatiskt minskade oddsen för framgång.
Problemet var bara att dessa flygplan inte heller kunde hitta japanerna och att bränslet började ta slut. Befälhavare för störtbombningsskvadronerna från USS Enterprise var kaptenlöjtnant Wade McClusky, med ytterligare en skvadron från Yorktown. McClusky var fast besluten att inte vända hemåt utan att ha upptäckt den japanska hangarfartygsflottan. Hans mod betalade sig, för i sista stund såg han kölvattnet av en japansk jagare i hög fart och insåg att den måste ha försökt ansluta sig till huvudstyrkan. Han beordrade sina män att gå i samma riktning som jagaren, och mycket riktigt, kl. 10.22 upptäckte de de japanska hangarfartygen. Och det var inte två av dem, utan alla fyra.
Framför McCluskys bombplan låg dock en eskader torpedbombplan från Hornet, under befäl av kaptenlöjtnant Jack Waldron, som hade trotsat ordern och flugit sina män mot den plats där han trodde att de fientliga hangarfartygen skulle befinna sig. Han hade haft helt rätt men skulle snart få betala ett fruktansvärt pris. Ännu en gång gjorde japanska jaktplan och skyttar ombord på fartygen köttfärs av de amerikanska torpedbombarna och alla 15 sköts ned; Waldron var en av dem som dödades.
Torpedeskaderns uppoffring gav dock en strimma hopp åt bombplanen, för när de japanska jaktplanen fokuserade på torpedeskadern när de anföll på låg höjd lämnades McCluskys 30 störtbombare och de 15 från Yorktown ensamma. Trots luftvärnseld hade störtbombplanen nu en ganska fri väg. De två skvadronerna från Enterprise

US Navy Torpedo Squadron 6 och Douglas TBD-1 Devastator-flygplan förbereds för start ombord på hangarfartyget USS Enterprise

mitt i vägen

Japanska krigsfångar ombord på USS Ballard efter att ha räddats från en livbåt två veckor efter slaget vid Midway

fick order av McClusky att dela upp sig i två och attackera två av de japanska hangarfartygen samtidigt, men på grund av ett kommunikationsfel började alla 30 dyka mot Kaga. Löjtnant Dick Best och två av hans vingmän insåg misstaget och svängde norrut för att attackera Akagi. Under tiden träffades Kaga mellan fyra och fem gånger, varav en bomb slog ner nära bryggan och dödade hangarfartygets befälhavare och högre officerare.
Några minuter senare dök Best och hans wingmen på Akagi. Trots att den bara träffade en gång, och av Best, var det en dödlig träff eftersom den penetrerade däcket in i huvudhangaren och orsakade en massiv explosion och bränder. En annan bomb hade skadat rodret.
Två hangarfartyg hade förstörts på bara några minuter och nu var det dags för Yorktowns störtbombplan, under ledning av Max Leslie, som den här gången siktade in sig på Soryu och träffade den tre gånger. Tre hangarfartyg hade stoppats i vattnet, deras flygplan hade förstörts och vart och ett av dem var nu ett flytande inferno. Det fjärde hangarfartyget lyckades överleva angreppet och gick strax därefter till motattack, där Yorktown träffades och förlamades. Senare på eftermiddagen, efter att ett spaningsplan från Yorktown lokaliserat det sista hangarfartyget, Hiryu, lyfte dock störtbombplanen från Enterprise igen, hittade det fjärde hangarfartyget och träffade fartyget fyra eller fem gånger, inklusive en andra bomb från Dick Best.
Japanerna övergav fartyget och sänkte sedan Hiryu, även om konteramiral Tamon Yamaguchi och fartygets kapten, Tomeo Kaku, bestämde sig för att stanna ombord och gå under med fartyget. Denna seppuku-handling berövade japanerna deras bästa hangarfartygsbefälhavare.
Även om förlusten av Hiryu var ett fruktansvärt ytterligare slag för japanerna, hade slaget, och förmodligen hela Stillahavskriget, i själva verket vunnits under de sju minuterna mellan kl. 10.20 och 10.27. Det hade varit en häpnadsväckande seger för amerikanerna, som utan tvekan hade börjat dagen som underdogs. Den där junidagen grusades dock japanernas hopp om ytterligare konsolidering i Stilla havet för alltid, och deras enda chans att stoppa amerikanerna gick förlorad.
Och bara två år senare anföll den amerikanska flottan den japanska ön Saipan med hela 24 hangarfartyg. Dess svaga ögonblick hade varit under de första sex månaderna av kriget, men vid Midway hade god tur, briljant intelligens och skamlöst mod samverkat med japansk hybris för att åstadkomma den största segern till sjöss i amerikansk historia. Det japanska misslyckandet vid Midway skulle de få betala dyrt för, ett förödande bakslag som de aldrig skulle återhämta sig från.

En formation av Grumman TBF-1 Avenger ubåtsjakttorpedplan under flygning över Stilla havet

Bild: Getty Getty

Slaget vid Leytebukten

USA:s och kejsardömets japanska flottor möttes i en serie strider som kom att utgöra ett av historiens största sjöslag Leytebukten, 23-26 oktober 1944

ordMarc DeSantis

Onder ett kraftigt sjöbombardemang den 20 oktober 1944 inledde general Douglas MacArthur, de allierades överbefälhavare i sydvästra Stillahavsområdet, landstigningen av 200.000 amerikanska soldater på ön Leyte med målet att befria Filippinerna från den japanska ockupationen. Ute till havs, i Leytebukten, låg viceamiral Thomas Kinkaids amerikanska sjunde flotta och täckte den amfibiska invasionsstyrkan och levererade den ammunition, mat och sjukvårdsmaterial som behövdes för att hålla trupperna på väg inåt land.
Dagarna före landstigningen utförde amerikanska hangarfartyg stora flyganfall mot Formosa och Ryukyuöarna, och hundratals japanska flygplan föll offer för amerikanska flygare. Tillsammans med de förödande förlusterna från slaget om Filippinerna i juni skulle den japanska kombinerade flottan i stort sett vara utan luftskydd under den kommande striden.
Som svar på den amerikanska landstigningen vid Leyte inledde det japanska överkommandot sin Sho-Go 1-plan med avsikt att förstöra den amerikanska invasionsflottan. Detta kunde inte åstadkommas med Japans mycket begränsade flygvapen, så en japansk ytflotta skulle få duga. Först måste den amerikanska tredje flottan under amiral William "Bull" Halsey lockas bort från sin position nordost om Filippinerna så att den inte kunde störa den kombinerade flottans attack mot den amerikanska amfibieflottan i Leytebukten.
Sho-Go 1 var en komplicerad stridsplan, i linje med de flesta japanska marina operationer under kriget. Den innebar att en 17 fartyg stark Northern Force skulle utgå från japanska hemmavatten under ledning av viceamiral Jisaburo Ozawa och bestå av ett hangarfartyg och tre lätta hangarfartyg, som i stort sett var tomma på flygplan, två slagskepp och 11 mindre örlogsfartyg för att locka bort Halsey. En mäktig centergrupp under viceamiral Takeo Kurita bestående av fem slagskepp, tio tunga kryssare, två lätta kryssare och 15 jagare som seglade från Borneo skulle korsa mitten av Filippinerna genom San Bernardino-sundet innan de tog sig söderut till landstigningsplatserna på Leyte.
Slutligen skulle den södra styrkan, under viceamiral Shoji Nishimura, bestående av två slagskepp, en tung kryssare och fyra jagare, också segla från Borneo och få sällskap av en annan eskader från Ryukyuöarna bestående av två tunga kryssare, en lätt kryssare och sju jagare under viceamiral Kiyohide Shima. Dessa grupper, särskilt den centrala gruppen som innehöll de 70.000 ton tunga superstridsfartygen Yamato och Mushashi, var tänkta att anfalla den amerikanska invasionsflottan vid Leytebukten den 25 oktober och utplåna den med sina stora kanoner.
Märkligt nog hade varken den amerikanska eller den japanska flottan någon övergripande befälhavare för sina styrkor under slaget. Följden blev att det förekom missförstånd som fick allvarliga konsekvenser för slagets gång.
Amerikanerna slog till först när ett par ubåtar, USS Darter och USS Dace, tidigt på morgonen den 23 oktober gensköt Kuritas centergrupp utanför ön Palawan och torpederade tre japanska kryssare, sänkte två och skadade en tredje svårt. Darter gick på grund under striden och besättningen räddades av Dace.
Kuritas position var nu känd av amerikanerna. Halseys tredje flotta hade sin främsta slagkraft i de snabba hangarfartygen i Task Force 38 plus flera slagskepp. TF 38 bestod av tre mindre arbetsgrupper, var och en uppbyggd kring flera hangarfartyg, medan en fjärde var borta vid flottans ankarplats vid Ulithi Atoll för att ladda om och tanka.
Från sitt flaggskepp USS New Jersey riktade Halsey sina tre hangarfartygsgrupper mot Kuritas centergrupp. Han blev också medveten om att Nishimuras förtrupp från Southern Force närmade sig och att den var på väg mot Leytebukten genom Surigaosundet. Han antog att Kinkaids sjunde flotta hade mer än tillräckligt med eldkraft för att avvärja Nishimura men han kunde inte konferera direkt med Kinkaid. MacArthur, Kinkaids överordnade, hade förbjudit all direktkontakt mellan de två flottorna så meddelandena tog lång tid. Halsey återkallade också den fjärde arbetsgruppen från sin resa till Ulithi.
On 24 oktober, in dene Slagete ave Sibuyanska havet, Halsey's karriärenr plans strukk Kuritas Centre Group-fartyg, som inte hade något jaktskydd alls. Amerikanernas uppmärksamhet riktades främst mot superslagskeppet Musashi, som sänktes efter att ha träffats av 17 bomber och 19 torpeder samt 16 destruktiva nära-missar. Kurita beordrade en reträtt bort från San Bernardino-sundet.
De amerikanska förlusterna var minimala. Tredje flottans piloter gav dock alltför rosiga rapporter om sina attacker när de återvände till sina hangarfartyg och Halsey, som tog dem för vad de var, drog slutsatsen att Kurita inte längre utgjorde något större hot. När det kom en rapport om var Ozawas norra styrka befann sig bestämde han sig för att ta hela Task Force 38, bestående av tredje flottans hangarfartygsenheter och alla sina slagskepp, norrut för att förstöra den. Han trodde att Sjunde flottan hade tillräckligt med eldkraft kvar för att försvara sig själv och invasionsstränderna, men detta grundade sig på tron att Kuritas centergrupp hade skadats mycket värre än vad den hade gjort. Av avgörande betydelse var att Kinkaid aldrig fick någon tydlig underrättelse om att Halsey tog bort hela sin flotta och fortsatte att tro att en del av den vaktade San Bernardino-sundet.
Med de starkaste delarna av den amerikanska flottan nu på väg norrut vände Kurita sin egen flotta runt och genom San Bernardino-sundet. Hans centergrupp kom fram tidigt på morgonen den 25 oktober och upptäckte att sjunde flottans specialstyrka 77.4 låg mellan den och invasionsflottans transporter. Task Force 77.4, som stod under befäl av konteramiral Thomas Sprague, bestod av tre specialenheter - Taffy 1, Taffy 2 och Taffy 3. Varje enhet var uppbyggd kring ett antal eskortfartyg och några jagare. Kinkaids sjunde flotta hade organiserats för att ge luftskydd åt de amerikanska trupperna på land, inte för att utkämpa en stor strid mot den kejserliga japanska kombinerade flottan, men det var vad de var tvungna att göra.
De underlägsna och grundligt överraskade amerikanska marinsoldaterna i Taffy 3, under ledning av konteramiral Clifton Sprague, inledde ett desperat försvar och attackerade japanerna med sina egna hangarfartyg, släppte de bomber som redan hade lastats på dem för närstödsuppdrag i land och besköt sedan fiendens örlogsfartyg med kulsprutorna från sina föråldrade Wildcat-jaktplan. De fick sällskap av sina följeslagare, jagare, som genomförde nästan självmordsattacker mot de större japanska fartygen. Taffy 1 och 2 var fortfarande långt borta men skickade omedelbart hjälp. För tillfället var Taffy 3 helt ensam.
Den amerikanska responsen var våldsam, med jagare som gick till attack och utväxlade eld med enorma

Hangarfartyget USS Princeton träffades av en enda japansk bomb och sänktes i slaget om Sibuyanhavet

"Det mesta av amerikanernas uppmärksamhet riktades mot
super slagskeppet Musashi, som sänktes efter
efter att ha träffats av 17 bomber och 19 torpeder."

avgörande slag under andra världskriget

Slaget vid Leytebukten
23-26 oktober 1944

Det oväntade framträdandet av Kuritas centergrupp, inklusive Yamato på 70.000 ton, förbluffade amerikanerna utanför Samar

01Den japanska planenKuritas centergrupp tar sig till San Bernardinosundet med kurs mot Leytebukten medan Nishimura tar sin flotta till Surigaosundet med kurs mot Leytebukten där den amerikanska amfibieflottan ligger till havs och stöder invasionsstyrkorna. Ozawas norra styrka ångar söderut med avsikt att locka bort Halseys tredje flotta.

03Nordstyrkans lockbete24 oktober 1944Halsey nås av nyheten om Ozawas Northern Force och beslutar sig för att ge upp jakten, precis som japanerna hoppades. Halsey tar med sig alla sina örlogsfartyg och lämnar inget kvar för att bevaka San Bernardino-sundet och invasionsstränderna i Leytebukten.

07Kurita retirerar25 oktober 1944
Kurita skakas av det frenetiska motståndet från de amerikanska eskortfartygen och jagarna utanför Samar och tror felaktigt att han står inför den amerikanska huvudflottan. Kurita bryter kontakten och hans centergrupp retirerar tillbaka upp genom San Bernardino-sundet.

02Slaget om Sibuyanhavet24 oktober 1944
Den 23 oktober avfyrar de amerikanska ubåtarna Darter och Dace torpeder mot fartygen i Kuritas centergrupp och sänker två japanska kryssare. De meddelar också Halsey om Kuritas position. Nästa dag anfaller hangarfartygsplan från Halseys tredje flotta Kuritas fartyg och sänker slagskeppet Musashi. Halsey tror nu felaktigt att Kuritas flotta är en förbrukad, impotent styrka.

06Slaget vid Cape Engaño25 oktober 1944
Halseys hangarfartygspiloter fångar Ozawas Northern Force och sänker tre av dess hangarfartyg under slaget vid Cape Engaño. Ett fjärde sänks av amerikanska kryssare. Under tiden får Halsey ett kodat meddelande om den svåra situationen för Sjunde flottans eskorthangarfartyg. Han skickar sina slagskepp söderut för att hjälpa dem, men de anländer för sent för att kunna vara till någon hjälp.

08SegerDe japanska flottorna drar sig tillbaka för att återhämta sig efter smällen. Trots missförstånd som ledde till att invasionsflottan blev exponerad är Leytebukten en dramatisk seger för den amerikanska flottan. De sänker 26 japanska örlogsfartyg och förlorar sju av sina egna.

04Slaget utanför Samar25 oktober 1944
Kuritas centergrupp, inklusive superslagskeppet Yamato, är mycket starkare än Halsey trodde och rusar ner genom det nu obevakade San Bernardino-sundet. De enda fartyg som står mellan dem och amfibiefartygen är flera små eskortfartyg och deras skyddande jagare Taffy 3. I en kaotisk strid utanför Samar går amerikanerna till desperat motattack när enorma japanska sjökanoner skjuter mot dem. Sjunde flottans slagskepp befinner sig långt borta i Surigaosundet och Halseys tredje flotta förföljer fortfarande Ozawa. Taffy 3 är på egen hand.

Japanska slagskepp i kombination med krigsdimman övertygade Kurita om att han stod inför hela Tredje flottan, inte bara en täckstyrka för invasionsflottan. Efter att ha förlorat tre kryssare beordrade han reträtt. De amerikanska förlusterna var stora men, vilket var avgörande, den sårbara amerikanska invasionsflottan hade skonats från total förintelse.
Under tiden jagade Tredje flottan fortfarande Ozawas norra styrka och tyvärr var resten av Sjunde flottan för långt borta. Samma dag, i det tidiga morgonmörkret den 25 oktober, hade Nishimuras södra styrka kommit upp genom Surigaosundet, med Shimas grupp som ett avlägset eftertrupp, för att mötas av sjunde flottans bombardemangsfartyg under befäl av konteramiral Jesse Oldendorf.
Oldendorfs flotta var centrerad kring sex gamla slagskepp som hade reparerats och skickats tillbaka till kriget. De hade gett eldunderstöd åt invasionsstyrkorna, men nu duellerade de med japanerna. Nishimuras förtrupp var uppbyggd kring slagskeppen Yamashiro och Fuso. En torpedattack från amerikanska jagare skadade Fuso svårt, som senare exploderade. Yamashiro träffades av torpeder och fick sedan ta emot eldgivning från Oldendorfs slagskepp och kryssare. Med hjälp av eldledningsradar störtade en lavin av tunga granater in i Nishimuras fartyg. Yamashiro sänktes före gryningen och den tunga kryssaren Mogami gick förlorad senare samma dag. Shima, som befann sig långt bak och såg den katastrof som hade drabbat Nishimuras styrka, vände sin egen eftertruppsflottilj och satte kurs tillbaka ut ur Surigaosundet. Striden var historiens sista sammandrabbning mellan slagskepp.
Efter att ha sökt upp Ozawa och till slut funnit honom genomförde Halseys hangarfartygsflyg från Tredje flottan attacker mot Norra styrkan den 25 oktober. Japanerna saknade luftmakt och blev krossade av US Navy-flygplanen. I detta slag, slaget vid Cape Engaño, sänktes tre japanska hangarfartyg och ett fjärde skadades svårt.
Mitt under striden fick Halsey ett kodat meddelande från sin befälhavare som krävde att få veta var han befann sig. Taffy 3:s eskorterande hangarfartyg och jagare höll just nu på att pulveriseras och Tredje flottans slagskepp, som skulle ha skyddat invasionsarmadan, fanns ingenstans att finna. Med en sårad nordlig styrka som var mogen för förintelse tvingades Halsey vända sina slagskepp och bege sig söderut för att hjälpa den hårt ansatta sjunde flottan - men när de väl kom fram var striden över.
Slaget vid Leytebukten, som var en total amerikansk seger, fick ett föga hedrande slut för Halsey. Sammanlagt 216 amerikanska marinfartyg och två australiska örlogsfartyg krossade en flotta på 64 japanska fartyg. I slutet av striden hade 26 japanska fartyg förstörts till priset av endast sju amerikanska fartyg.

Wildcat-jaktplan förbereder sig för start från USS Kitkun Bay under slaget om Samar den 25 oktober 1944

05Slaget om Surigaosundet25 oktober 1944
Tidigt på morgonen den 25 oktober anfaller Nishimuras södra styrka slagskeppen, kryssarna och jagarna i Kinkaids sjunde flotta i Surigaosundet. I den sista slagskeppsstriden någonsin sänks de japanska slagskeppen Fuso och Yamashiro. Shimas flottilj, som kommit upp bakom Nishimuras fartyg, retirerar tillbaka samma väg som den kommit.

Alamy

YAMATO

japans dödsdömda flaggskepp

År 1945 gav sig detta superslagskepp ut på ett desperat uppdrag för att stoppa den amerikanska landstigningen på Okinawa, 7 april 1945

A grå leviatan tornar upp sig i middagsljuset. Slagskeppets stora kanoner är tysta men utstrålar en påtaglig aura av hot. I 20 knop driver det söderut över Östkinesiska havets vågor mot sin slutdestination, Okinawa, där en armada av amerikanska fartyg ligger utanför kusten och övervakar invasionen av ön. Yamato, den kejserliga japanska flottans (IJN) stolthet, är ett 70.000 ton tungt superstridsfartyg, det första i sin klass och flaggskepp i den kombinerade flottan. Det är vida överlägset alla andra krigsfartyg som flyter.
Yamato har fått order om att med sina gigantiska 47-centimeters kanoner ödelägga de amerikanska fartygen utanför Okinawa, stranda och kämpa till döden i samma anda som kamikazepiloterna som just nu kräver en fruktansvärd tribut av den amerikanska flottans örlogsfartyg.
Okinawa är en ö i Ryukyu-kedjan och den sista språngbrädan för de amerikanska styrkorna innan den japanska arkipelagen som ligger 560 kilometer bort. Det är här som slagskeppet förväntas leva upp till sitt namn, Yamato - ett ord som förkroppsligar essensen av den japanska nationen och det japanska folket.
Flaggskeppet kommer dock aldrig att nå sin destination. Klockan är strax efter tolv, den 7 april 1945, och Yamato befinner sig fortfarande 400 kilometer nordväst om Okinawa. Amerikanska marinens stridsflygplan har hittat henne. De cirklar runt, synliga genom molnspringorna - midnattsblå dödsänglar som dömer slagskeppet och dess nio eskortfartyg.
På Yamatos brygga står en ung assisterande radarofficer, fänrik Mitsuru Yoshida. Han är 22 år gammal och hade studerat juridik vid Tokyo Imperial University bara två år tidigare när han kallades att tjäna sin kejsare. Till skillnad från nästan alla sina kamrater ombord på Yamato kommer han att överleva den olycka som är på väg att drabba fartyget. Efter kriget kommer han att skriva ett lovtal för det dödsdömda fartyget och dess besättning.
Operation Heaven Number One, eller Ten-ichigo på japanska, har små chanser att lyckas. Uppdraget har utformats som ett sätt att återupprätta ett mått av heder för den belägrade Combined Fleet, som har skämts för sin passivitet runt Okinawa jämfört med kamikazeattackerna från Japans dödssökande piloter. "Men var är flottan?" Frågade kejsar Hirohito amiral Koshiro Oikawa, sin högste rådgivare inom flottan, vid ett möte den 29 mars om striderna. "Finns det inga fler fartyg? Inga ytstyrkor?"
Oikawa blev förkrossad över antydan att flottan, vars flesta fartyg nu ligger på botten av Stilla havet, inte gjorde tillräckligt. Så den 6 april seglade Yamato från Kure Harbour för att dö vid Okinawa, täckt av ära för flottans bästa. "Flottans öde

Curtiss Helldivers går till attack den 7 april 1945

Japans dödsdömda flaggskepp

Yamatos högsta befäl före starten av Operation Ten-ichigo

Yamato attackeras av amerikanskt hangarfartygsflyg

Det japanska superslagskeppet Yamato genomgår sjöprov i slutet av 1941

Yamato i docka och utrustad, september 1941

Det mäktiga slagskeppet YamatoYamato var enormt stort och mätte 263 meter från för till akter. Hon vägde 70.000 ton och var 40 procent större än slagskeppen i Iowa-klassen, den amerikanska flottans största. Dess överbyggnad, som dominerades av masten och den räfflade tratten, var som en fästning med många kanoner. I skrovet fanns tillräckligt med stål för att lägga ett järnvägsspår mellan Tokyo och Osaka. Yamato bar en full last med ammunition till alla sina vapen den 7 april 1945.

Typ 96 25 mm luftvärnskanoner
Yamato hade 152 25 mm luftvärnskanoner av typ 96, varav 50 var trippellagrade och två enkelmonterade.

katapulter för flygplan

tornen

tratt

aktern

Nakajima spaningsflygplan
Yamato hade sju Nakajima-flygplan ombord för att genomföra spaning. De sköts upp från katapulter i fartygets akter.

Typ 89 127 mm kanoner
Yamato hade sex stycken 127 mm kanoner av typ 89, tre på vardera sidan av citadellet.

Motorer
Yamato drevs genom vågorna av fyra propellrar som var kopplade till fyra ångturbiner och drevs av 12 ångpannor, som producerade 150.000 shp. Det gav henne en toppfart på över 27 knop (50 km/h).

vilar på denna enda aktion", fick besättningsmännen höra när de gav sig av.
Trots sin enorma kraft har Yamato varit med om få strider, efter att ha mött amerikanerna en kort stund under slaget vid Leytebukten i oktober 1944. Fartyget har varit omodernt sedan Stillahavskriget inleddes. Anfallet mot Pearl Harbor den 7 december 1941 bevisade att hangarfartygen, inte slagskeppen, nu var de som avgjorde kriget till havs. Bara två dagar senare bekräftade japanerna att ytstridsfartyg var sårbara för flygplan när deras plan slog till mot och sänkte Royal Navys HMS Prince of Wales och HMS Repulse. Ytfartyg, hur kraftfulla de än var, var extremt sårbara för luftangrepp om de inte själva skyddades av jaktplan, och därför har Yamato under en stor del av kriget hållits skyddad i hemmavatten i väntan på en avgörande strid mot amerikanska slagskepp som aldrig kommer att komma.
Den särskilda ytattackstyrkan står under överinseende av viceamiral Seiichi Ito, som använder Yamato som sitt flaggskepp, medan fartyget självt står under ledning av kapten Kosaku Ariga. Ito är förfärad över vad han anser vara ett meningslöst slöseri med sina fartyg och sina mäns liv, men han håller sådana tankar hemliga för dem. Men besättningsmännen på Yamato har ingen illusion om att Ten-ichigo kan sluta med något annat än hennes undergång. Det är ett självmordsuppdrag. De har fått den absurda ordern att om de lyckas överleva tillräckligt länge för att nå ön, ska de beväpna sig och gå i land för att fortsätta kampen. Många sjömän, medvetna om vad som komma skall, har skrivit sina sista brev hem till sina nära och kära.
Yamato och fartygen i den andra jägarskvadronen som följer med på denna dödsresa väntar på den amerikanska femte flottan, som är på toppen av sin krigstida styrka. Yamatos besättningsmän vet att de har upptäckts av en amerikansk ubåt, men de är djupt upprörda över att amerikanerna har sänt deras position till resten av flottan utan att ens koda meddelandet, som om de inte tar det stora slagskeppet på tillräckligt stort allvar.
På Yamato serveras risbollar och svart te till besättningen, som sjunger patriotiska sånger och ropar "Banzai!", det traditionella japanska stridsropet. Ariga, en populär kapten, tillåter några av sina yngre officerare att kärleksfullt klappa hans kala skägg. Det finns dock en gräns för lättsamheten. I betraktande av den svärm av amerikanska flygplan som säkert kommer att anfalla dem frågar en sjöman morbidt men med sann föraning: "Vilket land visade världen vad flygplan kan göra genom att sänka Prince of Wales?"
Fänrik Yoshida upptäcker att en av hans kamrater, fänrik Sakei Katono, läser Leo Tolstojs Krig och fredmedan Yoshida begraver sig i en biografi över Baruch Spinoza. Han ser också att en annan fänrik, Kunio Nakatani, gråter i sin kudde. Den biträdande kommunikationsofficeren ombord på Yamato är en japansk-amerikan från Kalifornien som studerade i Japan och hade oturen att bli strandsatt där när kriget började. Han har äntligen - precis innan Yamato seglar ut på sin sista resa - fått ett brev från sin mor i Amerika, som når honom via det neutrala Schweiz. Han kommer aldrig att få träffa henne igen.
Ett spaningsplan från hangarfartyget USS Essex upptäcker flottiljen kl. 8.15 den 7 april. Under de följande fyra timmarna spårar amerikanerna ihärdigt Yamato och de andra fartygen i flottiljen. Amiral Raymond Spruance, befälhavare för femte flottan på Okinawa, bestämmer sig först för att hålla sina hangarfartyg nära för att ge skydd mot de svärmande kamikazefartygen och skickar istället en kraftfull eskader av slagskepp för att konfrontera de anstormande japanska fartygen. Yamato, verkar det som, kommer äntligen att få uppfylla sitt syfte och duellera tappert med sina amerikanska kamrater.
Sedan annullerar Spruance sin order. Viceamiral Marc Mitscher, befälhavare för hangarfartygen i Task Force 58, övertygar honom

"Ito är förskräckt över vad han anser vara ett meningslöst slöseri med sina fartyg och sina mäns liv, men han håller sådana tankar borta från dem"

Radar
Slagskeppet hade tre olika radaruppsättningar, bland annat en luftspaningsradar av typ 13, en luft- och ytspaningsradar av typ 21 och en ytspaningsradar av typ 22.

TORN

citadellet

Huvudbeväpning
Yamatos huvudbeväpning bestod av nio 46 cm kanoner av typ 94 monterade i tre torn. Dessa kanoner, som vardera vägde 162 ton, var de största som någonsin placerats på ett fartyg och kunde kasta en 1.400 kg tung granat med en maximal räckvidd på 4 km. Fartyget hade 1.080 av dessa. Varje trippeltorn vägde hela 2.774 ton.

pansar
Yamato hade ett omfattande skydd med 22.500 ton pansar - det mesta som någonsin placerats på ett krigsfartyg. Det bepansrade citadellet täcktes av ett 41 cm tjockt huvudpansarbälte som sträckte sig under vattenlinjen. Det nedre bältet som skyddade ammunitionsmagasinen var 28 cm tjockt. De tre huvudkanontornen hade ett 66 cm tjockt frontpansar, medan däcket hade ett pansar på upp till 23 cm.

båge

155 mm kanoner med dubbla användningsområden
Yamatos sekundära beväpning bestod av sex 155 mm kanoner i två trippelkanontorn. De kunde ta sig an mål i luften och på ytan.

besättning
Yamato krävde en enorm besättning på cirka 3.300 man för att manövrera henne. De flesta var förtöjda under däck framför de främre tornen. Besättningens boende var relativt generöst, vilket gav henne smeknamnet "Hotel Yamato".

"Klockan 10.00 lyfter 280 plan från inte mindre än tio hangarfartyg mot den blytunga Stillahavshimlen, på väg mot ett blodigt möte med Yamato."

Curtiss Helldivers flyger över ett amerikanskt hangarfartyg 1945. Hangarfartygen hade passerat slagskeppen som den dominerande kraften på haven under andra världskriget

"Yamatos verkställande officer, konteramiral Nobii Morishita, kan inte låta bli att beundra angriparnas professionella kompetens. "Vackert gjort, eller hur?" säger han."

Yamato träffas direkt av amerikanska plan under attacken den 7 april 1945

Yamato under flygattack under Operation Ten-ichigo, 7 april 1945

Slutet för Yamato, Operation Ten-ichigo, 7 april 1945

Bilder: Alamy, Getty

att hans plan kommer att klara av det enorma japanska krigsfartyget bättre. Klockan 10.00 lyfter 280 plan från inte mindre än tio hangarfartyg mot den blytunga Stillahavshimlen, på väg mot ett ödesdigert möte med Yamato som närmar sig.
Klockan 12.00 sitter amiral Ito på Yamatos kommandobrygga och ler. Han säger glatt: "Vi klarade oss bra genom morgonen, eller hur?" Slagskeppets lycka varar inte länge. Bara 20 minuter senare upptäcker Yamatos radar de amerikanska flygplanen som närmar sig. De japanska fartygen har inget jaktskydd. Deras enda försvar blir luftvärnskanonerna ombord. Sedan börjar attackerna - den första vågen av många i ett hav av eld och rök.
Yamatos och hennes eskortfartygs luftvärnsbatterier öppnas upp till försvar. Den våldsamma eld som skickas upp mot himlen - en prismatisk, spårljusbelyst ström av brännande metall - gör föga nytta för de japanska fartygen. Amerikanerna manövrerar sina maskiner med stor skicklighet. Yoshida konstaterar bistert att deras vältränade piloter flyger rakt fram bara så länge att de hinner släppa sina bomber eller torpeder och sedan skyndsamt sicksackar iväg. Det stora antalet flygplan talar också till amerikanernas fördel, eftersom de japanska kanonbesättningarna blir överväldigade av en mängd snabbt rörliga mål.
Sammanlagt 364 amerikanska hangarfartygsflygplan kastar sig över Yamato och fartygen i hennes eskort. Den lätta kryssaren Yahagi, ledarskeppet i den andra jagarskvadronen, sjunker efter att ha träffats av sju torpeder och 12 bomber, medan amerikanskt flyg också slår till mot jagarna. Det är dock Yamato som får den största uppmärksamheten från de amerikanska flygarna. De koncentrerar sina torpedattacker på fartygets babordssida för att få henne att gira snabbt.
Våg efter våg av Avenger-torpedbombare och Helldiver-dykbombare, skyddade av Corsair- och Hellcat-jaktplan, väller in över Yamato. Yamatos verkställande officer, konteramiral Nobii Morishita, kan inte låta bli att beundra den professionella kompetensen hos angriparna. "Vackert gjort, eller hur?" säger han. Hon träffas av den ena torpeden efter den andra. Mellan 11 och 13 träffar henne, tillsammans med inte mindre än åtta bomber. Det är många fler nära ögat-missar, och hon kränger oroväckande till babord. Hon tar in tusentals liter havsvatten för att motverka krängningen, men till föga nytta. Vågorna slår in över babordssidan. Klockan 14.10 slår en bomb ner i rodret, skadar det och slår ut all kraft i fartyget. Hon kan inte längre manövrera. Yoshida ser en tunn, människostor köttbit dingla från en avståndsmätare. Hennes besättning har blivit lika illa åtgången.
En ny våg av fiendeplan slår ner mot Yamato. "Tappa inte modet", uppmanar kapten Ariga de överlevande männen på bryggan. Men det finns inget hopp för Ten-ichigo. Amiral Itos flottilj har till ingen nytta strimlats sönder av amerikanskt flyg, precis som han hade förväntat sig. Liksom Yahagi har de flesta av jagarna krossats. Han avblåser operationen och beordrar sina kvarvarande fartyg att återvända hem efter att ha plockat upp överlevande från oskadliggjorda fartyg. Efter att ha gett denna order går han till sin hytt och stänger dörren bakom sig. Han kommer aldrig att dyka upp igen. Kapten Ariga kallar sin besättning till Yamatos däck när vatten översvämmar det drabbade fartyget och beordrar dem att överge skeppet. Han kommer inte att följa med dem. Ariga binder sig själv vid ett binnacle så att han ska gå under med sitt skepp. "Länge leve kejsaren!" ropar han.
Yamatos kraftiga slagsida når nu häpnadsväckande 90 grader åt babord. Medan hon fortsätter att rulla glider de jättelika granaterna som hon förvarar i sina huvudkanoner i sina magasin, och deras tändhattar träffar skott och överdelar. De börjar detonera. Klockan 14.23 är Yamato helt upp och ner och börjar sjunka. Den största av dessa explosioner förtär henne och skickar upp ett svampmoln av brinnande rök som kan ses hela vägen tillbaka till Japan.
Fänrik Yoshida har en obeskrivlig tur. Yamato var på väg att dra med honom under ytan när den sista explosionen drev upp honom till ytan. Han kommer att överleva. Resterna av det sönderskjutna Yamato sjunker till slut på 883 meter djupt vatten. Yoshida, som kommer att bli bankdirektör efter kriget, plockas upp ur det oljebemängda vattnet av jagaren Fuyutsuki. Han skriver sitt Requiem för slagskeppet Yamato år senare och kallar Ten-ichigo "En operation som kommer att leva kvar i flottans annaler för sin hänsynslöshet och dumhet."
Den japanska flottan förlorar sju fartyg i Ten-ichigo, inklusive Yamato, tillsammans med 4.250 sjömän. Endast tre jagare undkommer blodbadet. Den amerikanska flottans förluster är mycket lindrigare - endast tio stridsflygplan och 12 flygare. När kejsar Hirohito får veta att operationen misslyckats och att Yamato gått förlorad lyfter han handen mot huvudet och vacklar till. "Borta?" säger han chockad och misstroende. "Är hon borta?"
Invasionen av Okinawa kan inte stoppas. Den fortsätter till slutet av juni, då det sista japanska motståndet krossas. Av Yamatos 3.300 besättningsmän överlever bara 269. Hennes döda är bland de första offren i Okinawa-kampanjen. De är inte de sista.

"Den våldsamma eld som skickas upp mot himlen - en prismatisk, spårljusbelyst ström av brännande metall - gör inte mycket nytta för de japanska fartygen"

morgondagens titaner

vetenskap FIKTION BLIR VETENSKAPLIG FAKTA NÄR FLOTTOR ÖVER HELA VÄRLDEN UTNYTTJAR LASER, RAILGUNS OCH INVISIBILITET I SITT FÖRSÖK ATT STYRA VÅgorna

110 Moderna örlogsfartygför att kunna möta framtidens utmaningar inför fartyg runt om i världen ständigt banbrytande vapen och utrustning
116 Superubåtarde fartyg som är utrustade för krig under ytan har kommit långt sedan sina tidigaste inkarnationer

122 Nästa generations slagskeppupptäck den fantastiska eldkraft som marinbefälhavare idag kan använda för att avskräcka sina motståndare, bekämpa pirater och stödja internationella relationer
126 Spänningarna iSydkinesiska havet	Är nästa stora marina sammandrabbning på väg att bryta ut i världens mest omstridda vattenområde?

122

126

110

moderna örlogsfartyg

Illustrationer av Tobias Roetsch

hur framtidens marin kommer att styra vågorna

Däremot vad det populära brädspelet antyder är sjökrigföring inte så enkelt som att ropa ut en serie koordinater tills fiendens fartyg är utplånat. I ett riktigt slagskeppsspel handlar allt om militär planering, precision och eldkraft.
De tidiga slagskeppen som sjösattes i slutet av 1800-talet och början av 1900-talet hade enorma kanoner som kunde skjuta projektiler över havsytan mot mål på tusentals meters avstånd. För att kunna försvara sig mot fientliga fartyg med samma eldkraft behövde de också vara kraftigt bepansrade, med tjocka stålplåtar som omslöt deras enorma skrov.
Under första världskriget blev slagskeppen det dominerande vapnet i flottan. Före första världskriget utmanade Tyskland Royal Navy som den mest kraftfulla flottan. Storbritannien slog tillbaka med den revolutionerande HMS Dreadnought, vilket blev startskottet för en kapprustning inom marinen. Vid andra världskrigets utbrott hade dock överlägsna flygplan och ubåtsvapen gjort slagskeppet föråldrat, vilket gjorde det möjligt för hangarfartyget att inta sin position som flottans huvudskepp.
Flottorna kunde nu attackera mål inom ett mycket större område än vad de befintliga kanonerna kunde nå, helt enkelt genom att skicka ut flygplan för att leverera den förödande eldkraften istället. Som en följd av detta kom örlogsfartygens roll att handla mer om närstrid, och jagare och kryssare utrustades med färre och mindre kanoner, vilket gjorde att de blev mycket lättare och mer lättmanövrerade när de sökte upp fiendens mål att förstöra.
I dag har flottorna en rad olika örlogsfartyg som de kan använda för att hantera alla situationer, oavsett om det handlar om att skydda andra fartyg, hantera humanitära katastrofer eller attackera en fientlig ubåt som döljer sig under vattenytan. När nya fartyg utvecklas är snabbhet, effektivitet och kostnadseffektivitet nyckelfaktorer, och ökad automatisering bidrar till att minska besättningsstorlekarna och sänka kostnaderna.
I framtidens flottor kanske det bara behövs ett fåtal besättningsmedlemmar ombord, eftersom datorer, drönare och obemannade båtar i stället utför de svåra och farliga uppgifterna. Den tekniska utvecklingen kan också leda till att slagskeppens eldkraft kommer tillbaka, med elektromagnetiska railguns och till och med laservapen som ersätter tyngre och dyrare skjutvapen i flottans arsenal.
Om dessa visioner för framtida marinfartyg blir verklighet kan det bli ännu svårare att hinna ikapp, än mindre sänka, motståndarens fartyg i D7, innan de avfyrar sin laser mot ditt hangarfartyg i B10.

"för framtidens flottor kan endast ett fåtal besättningsmedlemmar behövas ombord, eftersom datorer, drönare och obemannade båtar utför de svåra och farliga uppgifterna istället"

Möt flottan

*Ej skalenlig

De typer av örlogsfartyg som används i strid idag*

HangarfartygDessa enorma flygbaser till havs är utrustade med ett flygdäck för start och landning av kortdistansflygplan där de behövs.

KryssareKryssare är de näst största örlogsfartygen efter hangarfartygen och har styrda missilsystem för att ta ut mål ovanför, under eller på vågorna.

JaktrobotDessa är något mindre och därför mer lättmanövrerade än kryssare och kan ge skydd mot en mängd olika motståndare.

FregattFregatterna, som främst är avsedda för ubåtsjakt, är i allmänhet mindre än jagarna och används för att skydda andra örlogsfartyg och handelskonvojer.

Korvett
Marinerna i länder som gränsar till små hav istället för stora oceaner använder ofta små, lätt beväpnade korvetter för att patrullera sina kuster.

Amfibiskt attackfartygDessa fartyg har som främsta uppgift att föra trupper och deras utrustning till land och kan sjösätta helikoptrar och andra amfibiska landstigningsfarkoster.

UbåtDessa smygande undervattensfarkoster är tysta jägare som kan utföra övervaknings- och spaningsuppdrag samt avfyra missiler.

Framtiden för örlogsfartyg

Hur kommer flottorna att se ut år 2050?

Royal Navy har ställt just denna fråga och utmanat unga brittiska forskare och ingenjörer att utforma framtidens flotta. Deras vision är Dreadnought 2050-konceptet, ett högteknologiskt trimaranfartyg byggt för hastighet, stabilitet och effektivitet. Det eleganta fartyget, som är döpt efter HMS Dreadnought från 1906, som också var ett revolutionerande fartyg på sin tid, är nästan helt automatiserat och kan minska dagens besättningar på 200 personer till 50 eller 100.
Förnybar energiteknik kan också ge fartyget obegränsad räckvidd, så att det kan segla jorden runt utan att stanna för att tanka, och avancerade vapen kommer att ge enorm eldkraft i strid. Även om vissa av de tekniker som planeras för Dreadnought 2050 ännu inte är möjliga att genomföra, kan andra realistiskt införlivas i framtida konstruktioner, vilket sänker kostnaderna och den arbetskraft som krävs för nästa generations krigsfartyg.

AvväpningsteknikLinan är tillverkad av kryogeniskt kylda kolnanorör som kan överföra ström till quadcopterns laservapen och slå ut fientliga flygplan.

Konceptet Dreadnought 2050

Hangaren på flygdäcket rymmer beväpnade drönare och en helikopter

Royal Navys planer på framtidens högteknologiska örlogsfartyg

FlygdäckDet utdragbara flygdäcket längst bak i fartyget kan användas för att skjuta upp obemannade flygfarkoster (UAV) utrustade med vapen.

Genomskinligt skalSkrovet är tillverkat av ultrastarka akrylkompositer som kan göras genomskinliga genom att man låter en elektrisk ström passera genom dem.

3D-utskrifterOm ytterligare UAV:er behövs kan de byggas ombord på fartyget med hjälp av 3D-utskriftsteknik.

Översvämningsbart garage

Under det utdragbara flygdäcket och dess flotta av drönare finns ett garage fullt av ännu mer specialiserade farkoster. Bland annat obemannade undervattensfarkoster (UUV) som kan användas för att upptäcka minor på havsbottnen och amfibiefartyg som används för att transportera trupper till och från land för anfall. När dörren till garaget öppnas ute till havs strömmar vatten in och sänker ner den nedre nivån, som då förvandlas till en plattform från vilken dessa farkoster kan sjösättas och bärgas. En "moon pool" - eller ett litet hål i garagets golv - gör det också möjligt att placera ut undervattensfarkoster när garagedörren är stängd.

HYPERSONISKA MISSILERRör som löper längs fartygets sidor bär hypersoniska missiler som kan färdas i mer än fem gånger ljudets hastighet.

Förankrad drönareI stället för en konventionell mast förankras en quadcopter med sensorer som t.ex. radar ovanför fartyget.

Holografisk kommandocentral

Tiden då modellfartyg flyttades runt på en karta är sedan länge förbi, eftersom framtida marina operationer kommer att planeras med hjälp av ett 3D-holografiskt kommandobord. Bordet är placerat i operationsrummet i fartygets hjärta och gör det möjligt för befälhavarna att rotera och zooma in på hologrammet för att få en närmare titt på specifika delar av slagfältet tusentals kilometer bort. Flera multifunktionella 2D-skärmar kan också användas för att presentera och överföra data i realtid, medan "Google Glass-liknande" väggar lägger över ytterligare information på en 360-gradersvy av fartygets omgivning.

"Ett högteknologiskt trimaranfartyg byggt för hastighet, stabilitet och effektivitet"

Fartygets railgun använder elektromagnetism för att driva fram sina projektiler

Torpedbubblor I rören i utriggarskroven finns torpeder som kan färdas i 556 km/h, eftersom de är inneslutna i en gasbubbla som minskar friktionen.

Tålig exteriörSkrovet är belagt med grafen, ett starkt men ändå lättviktigt material som minskar luftmotståndet och ger snabbare segling.

elektromagnetisk
rälskanon

Motsatta magnetfält Strömmen skapar ett magnetfält runt varje skena, där den ena löper medurs och den andra moturs.

armatur

På fartygets bog finns en kraftfull railgun som använder elektromagnetiska effekter i stället för explosiva kemiska drivmedel. US Navy:s nuvarande prototyp av en railgun kan avfyra projektiler i hastigheter över Mach 7 (8.644 km/h) med hjälp av kinetisk energi i stället för konventionella sprängämnen för att orsaka skada och förstöra målet.

positiv skena

Projektil

Tredje magnetfältet Runt ankaret skapas ett tredje magnetfält som löper vinkelrätt mot rälsen.

Negativ skena

Elektrisk strömEn elektrisk ström leds upp på den positiva skenan, över ankaret och tillbaka ner på den negativa skenan.

Sikta och avfyra Kraften driver armaturen framåt och skjuter iväg projektilen mot målet.

Lorentz-kraft Den elektriska strömmen och magnetfältet samverkar och skapar den så kallade Lorentz-kraften, som accelererar projektilen.

© Startpunkt

Nästa generations hangarfartyg

Möt den kolossala mittpunkten i US Navy-flottan

Hangarfartyg är ofta huvudfartyg i en nations flotta och hjälper till att projicera luftmakt över hela världen. Den amerikanska flottan har för närvarande tio enorma kärnkraftsdrivna hangarfartyg i sin flotta, men 2016 fick de en efterlängtad uppgradering. Det första av de nya hangarfartygen i Ford-klassen, USS Gerald R Ford, även känt som CVN 78, är lika stort som sina föregångare i Nimitz-klassen, men som det första hangarfartyget som helt har utformats med hjälp av 3D-datormodellering är det lättare, billigare och mer kraftfullt.
Ökad automatisering innebär att det behövs mellan 500 och 900 färre besättningsmedlemmar ombord, och för första gången finns det luftkonditionering i hela fartyget, vilket gör livet till sjöss bekvämare.
Hangarfartyget kan ta upp till 90 flygplan åt gången, men istället för att skjuta upp dem med hjälp av ångdrivna katapulter som finns på moderna fartyg, används ett elektromagnetiskt uppskjutningssystem för att skjuta upp dem i luften. Detta fungerar på liknande sätt som en railgun men använder ett flygplan som projektil.

"Det är det första hangarfartyget som är helt konstruerat med hjälp av 3D-datormodellering"

USS General R Fords kommandocentral, känd som "ön", ligger på flygdäcket

Fartygets slutliga vikt är över

90,000

ton

Motsvarigheten till

400

Frihetsgudinnan

Runt omkring

200,000

gallon

färg behövdes för att täcka fartyget, tillräckligt för att täcka

miljoner

meter elkabel installerades ombord, tillräckligt för att nå den Internationella rymdstationen nästan

gånger över

220

flygplan

kan placeras ut från cockpit varje dag,

vita huset

350

TIMES

%

mer än från fartygen i Nimitz-klassen

Minskad bemanning och underhåll kommer att spara US Navy mer än

4 miljarder dollar

(cirka 2,6 miljarder pund)

$

över fartygets

50

ÅR

livslängd

Fartygets tyngsta komponent väger

1,026

så mycket som

Boeing 747 jetplan

Den hissades på plats av en

1,050

kran som kallas Big Blue

Tysta ubåtar

De smygande ubåtarna med "svarta hål" som är omöjliga att upptäcka i strid

Stary Oskol är den tredje av sex förbättrade ubåtar i Kilo-klassen som nu är i tjänst i den ryska flottan

De må vara svåra att missa på torra land, men de förbättrade ubåtarna i Kilo-klassen kan färdas osedda genom djupen. Dessa dieselelektriska ubåtar anses vara de tystaste i världen, vilket har fått NATO att ge dem smeknamnet "svarta hål" på grund av deras låga ljudnivå och synlighet. Trots att ubåtarna väger cirka 4.000 ton kan de nå hastigheter på 37 kilometer i timmen och patrullera i upp till 45 dagar åt gången.
När de har smugit sig på fienden kan åtta infrarödstyrda luftvärnsrobotar avfyras mot mål ovanför vattnet, eller så kan datorstyrda torpeder avfyras under vågorna. Ubåtens sensorer gör att den kan upptäcka fientliga fartyg på ett avstånd som är tre till fyra gånger större än vad den själv kan upptäcka. Dessa övervakningsdata kan sedan användas av datorn ombord för att beräkna avfyrningsparametrar och rekommendera manövrer och vapenanvändning. De sex smygande ubåtarna i denna klass har patrullerat Svarta havet sedan slutet av 2016.

Drönarbåtar

De obemannade farkosterna räddar sjömän från riskfyllda uppdrag

Eftersom drönare redan används i militära strider var det bara en tidsfråga innan obemannade båtar skulle dyka upp på scenen.
Royal Navy har för närvarande en flotta av modifierade RIB-båtar (rigid inflatable boats) under utveckling som kommer att kunna utföra komplexa övervaknings- och spaningsuppdrag utan att utsätta sjömän för fara. Med hjälp av en arsenal av sensorer, inklusive en navigeringsradar, en 360-graders infraröd kameraarray och en laseravståndsmätare, kan fartygen arbeta autonomt och samtidigt undvika kollisioner och kommer att ge
av Queen Elizabeth-klass när de tas i bruk och kommer att utgöra ett extra skydd för hangarfartygen.
US Navy utvecklar också liknande obemannade farkoster som ska kunna svärma och attackera fiendens mål, och den amerikanska försvarsmyndigheten DARPA har till och med planer på enObemannat fordon för ubåtsjakt med kontinuerligt spår' som ska kunna använda artificiell intelligens och sensorer för att jaga fientliga ubåtar.

Lång räckviddRIB-drönaren kan arbeta i 12 timmar i sträck upp till 40 km från moderfartyget.

Komplexa uppdragDen kan användas för att patrullera intresseområden, tillhandahålla övervakning och spaning samt skydda större fartyg i flottan.

TopphastighetDen kan nå hastigheter på upp till 71 km/h på vattnet.

Flexibel styrningDen kan köras autonomt på en i förväg planerad rutt eller fjärrstyras av besättningen på land eller moderfartyget.

Modifierat kärlDrönaren är en modifierad version av den bemannade Pacific 24 RIB som används på fregatter av typ 23 och jagare av typ 45.

Konsoliderad PBY Catalina
Den amerikanska flottan har gjort science fiction till verklighet genom att utveckla en verklig laserpistol som kan spränga mål på ett ögonblick. Även om de inte kommer att använda det för att bekämpa rymdvarelser inom den närmaste framtiden, har laservapensystemet (LaWS) testats framgångsrikt till havs och visat att det kan spränga rörliga mål på drönare och småbåtar. Vapnet, som har installerats ombord på USS Ponce, består av sex kommersiella svetslasrar som är sammankopplade och kan leverera 30 miljoner gånger så mycket kraft som en handhållen laserpekare. Vapnet manövreras med en Xbox-liknande handkontroll och kan användas för att helt enkelt slå ut ett måls sensorer och instrument eller för att förstöra det helt.
Förutom förbättrad precision är en annan stor fördel med LaWS dess kostnad, eftersom priset för att avfyra lasern bara är 59 cent (39 pence) per skott, jämfört med de enorma 2 miljoner dollar (1,3 miljoner pund) som krävs för en traditionell missil.

LaWS är i drift ombord på USS Ponce och kan användas för att försvara sig mot obemannade mål

© Huntington Ingalls Industries; Getty

"Den amerikanska flottan har för närvarande 68 ubåtar i aktiv tjänst"

superubåtar

Den otroliga tekniken som driver kriget under vågorna

Ubåtar: på djupet

Viktiga milstolpar i utvecklingen av undervattensfarkoster

Drebbel IDen första ubåten uppfanns av den holländske ingenjören Cornelius Drebbel. Det var en sluten roddbåt av trä som var täckt med vattentätt, insmort läder och hade luftrör som stack upp till ytan för att tillföra syre.

Den obemannade Boeing Echo Voyager

Lunere i djupet patrullerar hundratals ubåtar världshaven och utför en rad mycket viktiga - och ofta hemliga - uppdrag. Dessa smygande farkoster användes för första gången i stor skala under första världskriget, då tyska ubåtar förstörde flera brittiska försörjningsfartyg under konflikten, och har sedan dess förändrat sjökrigföringen för alltid.
Aubåtar har alltid kallats båtar snarare än fartyg på grund av den marina traditionen, men de har kommit långt sedan de människodrivna fartygen i det förflutna. De flesta moderna ubåtar använder antingen dieselelektrisk framdrivning eller kärnreaktorer för att hålla dem igång. De förstnämnda är utrustade med dieselmotorer som driver ubåtens propellrar och laddar dess batterier när den befinner sig på ytan. När ubåten sedan är under vatten driver batterierna elmotorer som snurrar propellrarna så att ubåten rör sig genom vattnet.
Tbehovet av att ladda batterierna och fylla på bränsle till motorerna ger dessa ubåtar en begränsad räckvidd, så många mariner föredrar kärnkraftsdrivna fartyg i stället. Dessa båtar kan stanna under vattnet i flera veckor i sträck och använder kärnklyvning för att frigöra energi i form av värme, som i sin tur genererar ånga som driver en turbin och får propellrarna att snurra.
Nu ubåtar är viktiga verktyg för stora och små flottor och transporterar besättningar över hela världen, smyger sig på fiendefartyg, avfyrar missiler och samlar in information medan de förblir dolda i mörka, grumliga vatten. Ubåtar kan generellt delas in i två kategorier: attackubåtar, som är konstruerade för att söka efter och förstöra fientliga fartyg, och ballistiska missilubåtar, som attackerar landbaserade mål. US Navy har för närvarande 68 ubåtar i aktiv tjänst, varav 54 är attackubåtar.
Iet är dock inte bara militären som använder sig av dessa smarta undervattensfarkoster. Eftersom forskarna vet mer om yttre rymden än om världshaven är ubåtar otroligt användbara för att studera marina miljöer, på djup som är för stora för mänskliga dykare att nå på egen hand.
Inder de senaste åren har nya obemannade undervattensfarkoster (UUV) börjat dyka upp i vattnet, kapabla att utföra farliga uppdrag medan mänskliga besättningar befinner sig i säkerhet på stranden eller på ett närliggande fartyg. Dessa farkoster är små och har begränsad räckvidd, men i framtiden kan de ersätta de ubåtar vi känner till idag.

Max hastighet: Okänd

Område3 timmar

SköldpaddaDen första registrerade ubåtsattacken ägde rum under det amerikanska självständighetskriget. En Turtle användes i ett försök att spränga HMS Eagle i luften, men piloten lyckades inte fästa bomben i fartygets skrov.

Max hastighet5 km/h

Räckvidd30 minuter

NautilusDen amerikanske uppfinnaren Robert Fultons ubåt drevs av en handvevad propeller, men framdrivningen sköttes av en hopfällbar mast och ett segel. Den beställdes av Napoleon för att användas mot britterna.

Max hastighet7 km/h

Räckvidd6 timmar

Max hastighet7.2 km/h

PlongeurPlongeur drevs av motorer som gick på tryckluft och var den första ubåten som inte förlitade sig på mänsklig framdrivning. Den hade en ram och en torped, men motorproblem gjorde att den aldrig kom förbi försöksstadiet.

Område1 timme

Max hastighet: 9.3 km/h

USS HollandDen irländske ingenjören John Philip Holland var den förste som använde elmotorer och en förbränningsmotor för att driva ett undervattensfartyg. Hans skapelse köptes av den amerikanska flottan och påverkade många konstruktioner.

Räckvidd5 timmar

Område2 veckor eller mer

Max hastighet:
54 km/h

USS Nautilus
Den första atomdrivna ubåten kombinerade smygande och snabbhet för att revolutionera sjökrigföringen. Den 97 meter långa USS Nautilus konstruerades under ledning av US Navy Captain Hyman G Rickover och genomförde den första resan under den geografiska nordpolen och hade en karriär som sträckte sig över 25 år.

HMS Astute avfyrar en kryssningsmissil

1620

Max djup:4.5m

Besättning: 16

Max djup:Okänd

Besättning: 1

1800

Max djup:7.5m

Besättning: 3

1863

Max djup:10m

Besättning: 12

1900

Max djup:23m

Besättning: 6

1954

Max djup:213m

Besättning: 116

© Getty; WIKI; Boeing; Illustrationer Nicholas Forder

Livet ombord på en ubåt

räddningsuppdrag på djupt vatten

Om en ubåt skadas, kanske på grund av en kollision eller en explosion ombord, kommer besättningen att sända ett nödanrop och sjösätta en boj som visar var de befinner sig. Räddningen kommer i form av en DSRV (Deep-Submergence Rescue Vehicle), en miniubåt som kan transporteras med lastbil, flygplan, fartyg eller en annan ubåt. När DSRV är i närheten av det skadade fartyget kan den dyka ner, söka efter det med hjälp av sonar och sedan låsa fast sig i luckan. När en lufttät försegling har bildats öppnas luckan och besättningen kan lastas ombord på DSRV i grupper om 24 personer.

Så överlever besättningen hundratals meter under havsytan

Jobbet som ubåtsman är fysiskt, mentalt och känslomässigt krävande, eftersom de kan tillbringa månader i sträck under trånga förhållanden, med bara de andra medlemmarna i sin drygt 100 man starka besättning som sällskap. Förr i tiden hade de ingen möjlighet att kommunicera med omvärlden under hela uppdraget, men idag kan e-post användas för att hålla kontakten med nära och kära där hemma.
Naturligtvis är människokroppen inte byggd för ett liv under vågorna, så för att hålla en besättning vid liv krävs en del smart teknik och ingenjörskonst. För att skydda dem från det förkrossande
vattentrycket har ubåten ett starkt inre skrov utöver det yttre skrovet som ger fartyget dess strömlinjeformade form.
Syrgas tillförs via trycksatta tankar eller kan skapas ombord genom att havsvatten spjälkas till väte och syre med hjälp av elektrisk ström. Koldioxiden som besättningen andas ut avlägsnas sedan med hjälp av skrubbrar - anordningar som fångar upp koldioxiden i sodakalk genom en kemisk reaktion. Färskvatten skapas också ombord, eftersom havsvatten kan värmas upp för att avlägsna saltet, och sedan kan vattenångan kylas och kondenseras till en drickbar vätska.

US Navy:s räddningsfarkost för djupdykning, Mystic, kopplad till attackubåten USS La Jolla

Ta en rundtur på ett modernt djuphavsfartyg och upptäck hur det tar sig fram genom djupen

KärnkraftsreaktorReaktorn producerar värme för att generera ånga, som driver en turbin som direkt vrider propellrarna.

PropellerPropellrarna trycker vattnet bakåt för att generera dragkraft, vilket driver ubåten framåt.

roderUbåten kan styras åt vänster, höger, upp och ner genom att justera rodernas läge för att avleda vattenflödet.

MissilrörMissiler kan avfyras via luckor i ubåtens överdel och flyga upp i luften mot fiendens mål.

hur dyker ubåtar?

Normalt flyter en båt eftersom den volym vatten som den tränger undan väger lika mycket som båten själv. För att sjunka måste en ubåt väga mer än det vatten den tränger undan, vilket skapar en negativ flytkraft. Detta åstadkoms genom att fylla ballasttankarna, som är placerade mellan ubåtens inre och yttre skrov. För att bibehålla ett visst djup måste det finnas en exakt balans mellan luft och vatten i ballasttankarna så att ubåtens densitet är lika stor som det omgivande vattnets.

YtbeläggningVattnet i ballasttankarna pumpas ut och ersätts med luft som lagras i tankarna, vilket gör ubåten lättare och gör att den kan gå upp till ytan.

torpedrumTorpeder avfyras via rör i sidan på ubåten och färdas sedan genom vattnet mot fienden.

dykningLuckor öppnas för att fylla ballasttankarna med vatten, vilket gör ubåten tyngre än det vatten den har trängt undan och därmed får den att sjunka.

snorkelVid ytan kommer luft in i ubåten genom en snorkel, men när den är nedsänkt genereras syre ombord på båten.

AntennUndervattenskommunikation sker med hjälp av lågfrekventa radiovågor som kan tränga igenom vattnet.

HMS Ambush återvänder till sin hemmahamn, HMNB Clyde

"Att hålla en besättning vid liv kräver en del smart teknik och ingenjörskonst"

undervattensnavigering

Eftersom det inte finns mycket ljus som kan tränga ner 200 meter under havsytan måste ubåtsbesättningarna använda andra metoder för att hitta rätt. Tröghetsstyrsystem kan hjälpa till att hålla reda på ubåtens färd från en fast startpunkt med hjälp av gyroskop och accelerometrar för att mäta förändringar i rörelsen, men de måste regelbundet justeras för att säkerställa att fartyget håller kursen. På ytan kan detta göras med hjälp av satellitnavigeringssystemen GPS, radio och radar, men under vattnet används ljudnavigering och avståndsmätning (sonar). Detta hjälper till att identifiera särdrag på havsbottnen, vilket gör att besättningen kan plotta ubåtens position.

LjudvågorSonarsfären sänder ut pulser av ljudvågor som färdas genom vattnet.

PeriskopFöremål ovanför vattenytan kan observeras via en serie speglar som reflekterar ljuset ner till betraktarens öga.

Beräkning av avståndGenom att mäta den tid det tar för ljudvågen att komma tillbaka till sfären kan avståndet mellan ubåten och föremålet beräknas.

Studsa tillbakaNär ljudvågorna träffar ett föremål reflekteras de tillbaka mot sonarsfären.

BesättningshytterBesättningarna på cirka 100 ubåtsmän bor på båten i flera månader i sträck utan att komma upp till ytan och sover i trånga kojer mellan skiften.

ballasttankarDetta utrymme används som ballast för att ge stabilitet åt ubåten och fungerar genom att kontrollera båtens flytkraft.

KontrollrumNavigations-, kommunikations- och vapensystemen styrs från ubåtens nervcentrum.

Nya rekryter får lära sig hur det går till vid US Navys ubåtsskola Basic Enlisted Submarine School i Connecticut

Ubåtarnas framtid

Ubåten A26 kommer att vara 62 meter lång och väga cirka 1.800 ton

Hur kommer undervattensfarkoster att se ut under de kommande åren?

Med den snabba teknikutvecklingen dröjer det inte länge innan vi får veta om ubåtarnas framtid är överljudsbaserad, obemannad eller något helt annat. Det sistnämnda utforskas faktiskt av försvars- och säkerhetsföretaget Saab, som för närvarande bygger två nya supersmygande ubåtar av typ A26 åt den svenska marinen. Eftersom underrättelseinhämtning och övervakning längs kusterna blir allt viktigare, kommer dessa högteknologiska ubåtar att kunna operera i grunda vatten och även ha GHOST-teknik (Genuine HOlistic STealth), vilket gör dem praktiskt taget tysta och nästan omöjliga att upptäcka.
Per Neilson, programchef för A26, säger: "Den kommer att vara mycket tystare, sensorerna kommer att vara mer avancerade - de kommer att upptäcka och dokumentera allt som händer i havet - och det kommer att finnas ett antal nya funktioner som t.ex. multimissionportalen i fören som gör det möjligt att ta emot dykare och små bemannade eller obemannade fordon. Det kommer att vara en förstklassig plattform för underrättelseinhämtning." Ubåten A26 kommer att kunna dyka ner till 200 meters djup och ha en besättning på 26 personer. Den ska vara färdigbyggd 2022.

GHOST sub

smart beläggningSkrovet är belagt med ett material som dämpar ljud och gör ubåten svår att upptäcka med infraröda kameror.

Svenska marinens nya högteknologiska ubåt som ska vara osynlig i vattnet

UthållighetNästa generations luftoberoende motorer förbränner flytande syre och dieselbränsle och gör att ubåten kan vara helt nedsänkt i flera veckor utan att upptäckas.

tyst driftGummifästen minimerar buller från motorer och andra arbetsmaskiner samt hjälper till att absorbera stötar från slag.

Hur du kan utforska havet

Högteknologiska ubåtar är inte bara förbehållna världens flottor och forskare; DeepFlight har skapat en personlig undervattensfarkost som nästan vem som helst kan använda för att utforska haven. Super Falcon Mark II är en elektrisk farkost som kan köras med minimal utbildning och dyka till ett maximalt djup på 120 meter. Den kan ta två personer, en pilot och en passagerare, och är tillräckligt liten för att få plats på en vanlig yacht, så du kan ta med den på ett dyk var du än befinner dig i världen. Ubåten är säker att använda i närheten av marina djur och om du stöter på problem, oavsett om det är hajrelaterat eller inte, kommer den automatiskt att återvända till ytan.

SpaningSofistikerade sensorer möjliggör förbättrad underrättelseinhämtning, som samlas in och analyseras med hjälp av det stridsledningssystem som finns ombord.

Magnetisk detekteringSensorer styr den elektriska ström som flödar genom skrovet, vilket upphäver eventuella störningar i jordens magnetfält som kan avslöja båtens position.

Modulär designEtt sektionsindelat skrov innebär att ubåten enkelt kan anpassas och uppgraderas, vilket gör den mer kostnadseffektiv på lång sikt.

A26 har en maxhastighet på 22 km/h och kan stanna till sjöss i 45 dagar åt gången

Unik formSkrovets utformning bidrar till att minska buller som orsakas av vattenrörelser runt ubåten.

StöttåligUbåten är konstruerad av specialstål för att säkerställa att den kan motstå kraftiga stötar från eventuella undervattensexplosioner.

A26 kommer att klara temperaturer ned till -2˚C

flera uppdragUbåten kan enkelt anpassas för olika uppdrag. Till exempel kan fören användas för att sjösätta och hämta upp antingen dykare eller UUV:er.

Dykare kan sättas ut från ubåtens bog för smyguppdrag

nästa generations slagskepp

Eldkraften på de senaste slagskeppen är häpnadsväckande - vi utforskar tekniken som förändrar 2000-talets sjökrigföring

If ni trodde att sjöstridens guldålder tog slut för 200 år sedan, då har någon uppenbarligen glömt att berätta det för dagens nationella flottor, eftersom en våg av toppmoderna, toppbeväpnade slagskepp just nu kommer ut från varven med ett enda mål i sikte: total dominans över världshaven.
Fra de splitternya och brutala Type 45-jagarna som just nu rullar ut från de brittiska varven, till de nästan science fiction-liknande Zumwalt-klassade slagskeppen i USA, och vidare till de kryssande hangarfartygen som ligger som små öar i världshaven, produceras slagskepp i massor och med mer avancerade specifikationer än någonsin tidigare.
Förr i tiden var slagskeppen inte bara tungviktare som behövdes för att möta varandra i ett dödligt spel med bredsidor, utan dagens krigsfartyg måste kunna slå ut en mängd olika hot, både till havs, på land och i luften, och de måste kunna göra det på extremt långa avstånd. Om du kliver ombord på ett slagskepp idag - oavsett om det är en fregatt, jagare eller korvett - kommer du att hitta en arsenal av otroliga vapensystem.
Tet finns kanoner som kan avfyras på 95 kilometers avstånd och leverera en styrd smart ammunition till ett mål med exakt precision, liksom Gatling-kanoner som automatiskt kan spåra ett mål som rör sig i hundratals kilometer i timmen och sedan avfyra explosiva kulor i upp till 1 100 meter per sekund för att skjuta ner det.
Moderna mmissilavfyrningssystem kan på några minuter avfyra en mängd olika missiler på säkert avstånd direkt in i hjärtat av fiendens läger, medan sjökanoner nu är byggda för att under kontrollerade former utsätta ett mål för kontinuerligt bombardemang med högexplosiva granater. Allt detta är bara en försmak av de vapen som monteras på de mest avancerade krigsfartygen på 2000-talet.
Ten tunga beväpningen av fartyg känner för närvarande inga gränser, till och med kustbevakningsflottor, konvojfordon och civila stödfartyg utrustas med någon form av offensiva vapen av militär kvalitet.
Det är uppenbart att kontrollen över världens vatten inte är en så gammaldags prioritering som historieböckerna vill få oss att tro. I det här avsnittet tar vi en titt på de olika typerna av slagskepp som ger sig ut på haven och de vapensystem som revolutionerar inte bara sjöstrid utan krigföring i allmänhet.

Regler för engagemang

De viktigaste stegen och den teknik som avgör utgången av ett modernt sjöslag

DetekteringFör att kunna bekämpa något av dessa mål måste de först upptäckas - något som uppnås via GPS-satelliter i omloppsbana, radar och sonarkommunikationssystem.

HotModerna slagskepp är konstruerade för att möta ett antal hot, bland annat höghastighetsjetflygplan, konkurrerande slagskepp och djuphavsubåtar.

slagskeppstyper

01CorvetteKorvetten är en av de minsta typerna och är ett lättbeväpnat och manövrerbart fartyg som används för kustnära operationer. Stealth-korvetter börjar nu också bli populära.

DefensivOm ett slagskepp blir attackerat kan det sätta in skensystem som nödraketer och motverkande missilammunition eller direkt angripa inkommande hot med smarta autokanoner.

En högexplosiv styrd torped skjuts ut från ett amerikanskt slagskepp

USS Iowa avlossar en salva explosiva granater från sina Mark 7-kanoner

offensivNär ett slagskepp är på offensiven kan det bekämpa dessa mål med styrda eller ostyrda missiler, explosiva granater och dödliga torpeder.

Mer traditionella 41 cm kanoner ombord på USS North Carolina

02fregattLätt beväpnade, medelstora fartyg som i allmänhet används för att skydda andra militära eller civila fartyg. På senare tid har fregatterna inriktats på att bekämpa ubåtar.

03destroyerStora och tungt beväpnade jagare är vanligtvis utrustade för ubåtsjakt, luftvärn och ytbekämpning och kan vara till sjöss i flera månader i sträck.

04kryssareKryssaren är ett till tänderna beväpnat multirollfartyg som kan liknas vid en modern jagare. Även om kryssare fortfarande används har de till stor del ersatts nu.

05transportörKryssaren är ett till tänderna beväpnat multirollfartyg som kan liknas vid en modern destroyer. Även om kryssare fortfarande används har de till stor del ersatts nu.

"Kryssaren är ett skarpt beväpnat multirollsfartyg som kan liknas vid en modern destroyer"

Vapen i fokus

Vi riktar blickarna mot fyra av de mest avancerade vapnen ombord på de senaste slagskeppen

Mk 110 kanon för marint bruk
Mk 110 är helt enkelt en granatkastande koloss som kan avfyra automatiska salvor med 220 57 mm Mk 295 Mod 0-ammunition (fragmenterande högexplosiva granater) varje minut. Mk 110 kommer från en av de mest långlivade marina kanonserierna under de senaste 100 åren och har ett urval av heta funktioner. Dessa inkluderar förmågan att avfyra både standard- och smart ammunition, en pipmonterad radar för förfinad mätning av mynningshastigheten, en omedelbar förmåga att växla mellan ammunitionstyper och en stealth-orienterad ballistisk sköld som skyddar kanonen samtidigt som den tillåter en full 360-graders traversering, plus ett helt digitalt eldledningssystem som gör det möjligt för Mk 110 att svara på exakta riktningsorder och ammunitionsstubinval millisekunder före avfyring. Det enda som hindrar Mk 110 från att bombardera sitt mål kontinuerligt är dess patronkapacitet, som ligger på 120 skott med en omladdningsprocess på tre minuter.

Avancerat vapensystem
Advanced Gun System (AGS) är en ny marin kanon från BAE Systems som kan avfyra precisionsammunition i supersnabba hastigheter och på avstånd över horisonten. Det som gör den speciell är att den inte avfyrar traditionella ostyrda granater - som de flesta marina kanoner har utformats för - utan avfyrar Long Range Land Attack Projectile (LRLAP), en 155 mm precisionsstyrd artillerigranat som, tack vare raketassistans och en glidflygbana med förlängd räckvidd, kan färdas över 105 km till ett mål. Dessutom har den ett sannolikt cirkulärt fel (dvs. noggrannhet) på endast 50 meter, vilket gör den otroligt exakt även på stora avstånd. Lägg till det faktum att AGS kan avfyra tio av dessa LRLAP per minut från sitt stealth-designade torn och att den kan avfyra traditionell ostyrd ammunition och det blir tydligt varför den införlivas i många krigsfartyg.

tornMK 110:s torn kan svepa i en hel cirkel och innehåller kanonens avfyrningssystem. Tornet gör att kanonen kan höjas från -10° till +77° och är skyddat med en ballistisk sköld för att dölja det från radarsystem.

tunnanMK 110 har en enkelpipig eldrörspipa med progressiv parabolisk vridning med 24 spår. Pipans borrlängd är 3.990 mm och kanonen kan avfyra 57 mm konventionell och smart ammunition.

lyftanordningMK 110:s 57 mm Mk 295 Mod 0-ammunition levereras till tornplatsen via en mekanisk laddningshiss. Ammunitionen staplas 120 patroner djupt och matas automatiskt in i avfyrningskammaren.

Vertikalt uppskjutningssystem
Vertical Launch System (VLS) är ett toppmodernt avfyrningssystem för flera missiler. Till skillnad från tidigare system, som bara kunde avfyra en specifik typ av missil, är VLS modulärt, så att en mängd olika projektiler kan avfyras från samma kapslingar. Missilerna, som på jagarna av Zumwalt-klass inkluderar RIM-162 Evolved Seasparrow-missilen, ubåtsjaktrobot (ASROC) och den taktiska Tomahawk subsoniska kryssningsmissilen, är inneslutna i en serie avskjutningsceller i fartygets skrov och avfyras, när de avfyras, från däckets ovansida. Genom att dölja missilerna i fartyget tills de behövs förbättrar VLS fartygets totala radartvärsnitt, vilket gör det mycket svårare att upptäcka. Varje missil som avfyras från en VLS-cell är av den styrda sorten, med ett urval av högexplosiva stridsspetsar som styrs mot målet med radar eller GPS.

RadarPhalanx Ku-band sök- och kanonläggningsradar är inkapslad i en bulbformad, rörformad radom. Sökantennen söker efter hot, och när ett mål bekräftas som fientligt låser vapenantennen på.

Phalanx CIWS
Varje slagskepp som byggs i dag har ett närstridsvapensystem, CIWS, och av dessa system är Phalanx CIWS det ledande. Det är ett punktförsvarsvapen som är utformat för att attackera alla mål - oavsett om det är fientliga stridsflygplan eller missiler - som har lyckats undvika slagskeppets offensiva vapen med längre räckvidd med sin massiva 20 mm M61 Vulcan Gatling-kanon. Det som gör den riktigt speciell är dock dess avancerade målsökningssystem, som består av två oberoende antenner som samarbetar för att bekämpa ett mål. Den första antennen används för att söka efter det inkommande målet och levererar information om bäring, hastighet, avstånd och höjd. Den andra antennen används sedan för att följa målet på dess väg tills det är inom skjutavstånd. Så snart ett inkommande mål är tillräckligt nära kan Phalanx avfyra automatiskt, med hjälp av ett urval av sensorer för att styra kulorna mot det olyckliga målet på en bråkdels sekund.

PistolSkador utdelas med en 20 mm M61 Vulcan autokanon. Kanonen har en mynningshastighet på över 1.100 m/s och en effektiv räckvidd på upp till 3,6 km.

trummaAmmunitionen till Gatling-kanonen kommer från en stor magasintrumma. Denna dispenser kan mata kanonen med en hastighet av över 4.000 skott per minut.

Morgondagens titaner

Spänningar i Sydkinesiska Sydkinesiska sjön

Decennier av politiskt samförstånd kan snart övergå i öppen gästfrihet när Kina försöker utvidga sitt territorium

ord  Katharine Marsh

In 1947 var världen i spillror. Bara två år efter andra världskrigets slut var Europa sönderslaget. Det verkade inte som om Asien klarade sig bättre heller. Det var då som Kinas styrande parti, Kuomintang, ritade upp en ny karta över sitt territorium: de hade fastlandet och några öar utanför syd- och östkusten. Men det fanns också 11 streck som sträckte sig in i Sydkinesiska sjön runt Paracel- och Spratlyöarna. Även om de 11 strecken kanske hade minskat till nio, var det en sak som inte förändrades - Kina hävdade suveränitet över större delen av Sydkinesiska sjön och tänkte inte ge sig.
Tet första problemet uppstod när den kinesiska regeringen störtades av Mao Zedong. Kuomintang flydde till Taiwan för att bilda en självständig stat - även om Kina tyckte annorlunda - och tog sina anspråk med sig. Snart nog sade sig Kina, Taiwan, Vietnam, Filippinerna, Malaysia och Brunei äga delar av eller hela ögrupper, och ingen ville ge sig.
Aenligt Kina hade de i stort sett obebodda öarna varit kinesiska i århundraden. Vietnam invände att landet faktiskt hade ägt öarna sedan 1600-talet och hade dokumentation som bevisade det. Filippinerna hävdade sin överhöghet eftersom öarna låg närmare dem geografiskt. Malaysia och Brunei hävdade båda att de kontrollerade de delar av havet som låg under deras ekonomiska zon.
Ben varför slogs de alla om ett till synes oskyldigt hav? Det främsta skälet var resurser; närliggande öar gav stora mängder naturresurser. Även om området inte var kartlagt var det tillräckligt för att länderna skulle vilja göra anspråk på det. Och med öarna följde vattnen, som fiskare från alla länder använde för att tjäna sitt levebröd. Det hjälpte inte att Sydkinesiska sjön användes, och fortfarande används, för stora mängder internationell handel. Faktum är att handel för 3,37 biljoner dollar passerade bara under 2016.
I1974 blev det riktigt illa. Kineserna inledde en invasion (dock inte i deras ögon) av Paracelöarna och dödade mer än 70 vietnamesiska trupper. De två länderna skulle strida igen i Spratlys 1988, och Vietnam förlorade 64 sjömän den här gången. Det var tydligt att Kina inte tänkte ge sig, och med en ständigt ökande befolkning hade landet utan tvekan den mankraft som krävdes för att hävda sin dominans.
Pen stor del av denna dominans har kommit i form av konstgjorda öar. Sedan 2013 har Kina skapat mer än 3.000 hektar land i Sydkinesiska sjön. Öarna, som förstör korallrev och skapar bestående miljöskador, är avsedda för militärt bruk, även om den kinesiska regeringen bestämt förnekar alla felaktigheter. Den kinesiska militärens närvaro på öarna har orsakat många meningsskiljaktigheter med tanke på att större delen av resten av världen förnekar deras territoriella anspråk.
Militärer som går överstyr har aldrig varit något som USA har tagit lätt på. I början vägrade USA att ta ställning, men efter att en internationell domstol bedömt Kinas agerande som olagligt har USA:s position förändrats. Medan Kina öppet kritiserade domen och till och med vägrade att infinna sig i domstolen med hänvisning till partiskhet och korruption, började USA skicka örlogsfartyg till regionen i vad de kallade "freedom of navigation"-uppdrag. Dessa uppdrag har inte upphört. Kina har anklagat USA för provokation och inblandning i regionala frågor, men fartyg och flygplan från den amerikanska flottan och flygvapnet patrullerar fortfarande i regionen. Wet som inte heller har hjälpt är Kinas inställning till Taiwan, som också gör anspråk på en del av Sydkinesiska sjön. Trots att Kuomintangregeringen flydde från Kina 1949 för att upprätta sin egen diktatur i Taiwan, ser Kina fortfarande de två länderna som ett. Taiwan - och en stor del av det internationella samfundet - håller inte med. Med egen valuta, vald president, pass och mycket mer har Taiwan alla kännetecken på en självständig nation.
Ap grund av de olika åsikterna har freden knappt kunnat upprätthållas. Medan Taiwan kraftigt motsätter sig varje antydan om kinesisk inblandning, ser Kina det som sin rätt att blanda sig i och har gjort klart att man är beredd att gå ut i krig. Så sent som i december 2021 sågs kinesiska kärnvapenubåtar i sundet mellan de två länderna.
Wed ett alltmer sannolikt krig kommer anspråken i Sydkinesiska sjön åter in i bilden. Militärbaser på de konstgjorda öarna innebär att Kina när som helst kan vara redo att inleda ett angrepp. USA:s närvaro, efter att ha deklarerat stöd för Taiwan i händelse av krig, kan av Kina ses som ett skäl att anfalla och vem vet vilka länder i området som kommer att hamna i korselden. I ett så litet område närmar sig de ökade spänningarna en kokpunkt. Det kan dröja månader eller år, men många säger med viss säkerhet att nästa stora marina sammandrabbning kommer att äga rum i Sydkinesiska sjön.

Spänningar i Sydkinesiska sjön

Som globala supermakter är varken USA eller Kina beredda att backa

En karta som visar olika länders anspråk i Sydkinesiska sjön, även om Kina och Taiwan är sammanförda till en

"Sedan 2013 har Kina skapat mer än 3.000 tunnland land i Sydkinesiska sjön"